ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" березня 2021 р.                                                 Справа №914/1043/20
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                         Бойко С.М.,
суддів:                                                                                 Бонк Т.Б.,
                                                                                          Матущака О.І.,

секретар судового засідання Харів М.Ю.,
явка учасників справи:
від позивача: з`явився;
від відповідача : не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” за № 39/5-4276-20 від 18.12.2020
на рішення Господарського суду Львівської області від 26.11.2020 суддя: Коссак С.М. м. Львів, повний текст рішення складено – 07.12.2020
за позовом акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ
до відповідача Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго”, 
м. Львів
про стягнення 61 420 761,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
29.04.2020 в Господарський суд Львівської області звернулось АТ «НАК «Нафтогаз України» до Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” про стягнення заборгованості за договором № 6118/1718-ТЕ-21 від 19.09.2017 в сумі 61    420 761,43 грн, з яких: 34 059 980,43 грн. пені, 8 962 895,21 грн. 3% річних,  18    397 885,79 грн. інфляційних втрат.
Підставою позову є порушення відповідачем умов договору постачання природного газу від 19.09.2017 року № 6118/1718-ТЕ-21 в частині простроченого та несплаченого основного боргу за отриманий газ та в частині несвоєчасної оплати отриманого газу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.11.2020 позов задоволено частково. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” на користь акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” заборгованість у розмірі 44 390 771,21грн., з яких: пеню в розмірі 17 029 990,21 грн., 3% річних в сумі 8 962 895,21 грн., інфляційні втрати 18 397 885,79 грн., з розстроченням виконання рішення суду на 12 місяців, шляхом сплати коштів рівними частинами. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” на користь акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” 735 700,00 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що відповідач, в порушення покладеного на нього обов`язку за договором, своє зобов`язання щодо оплати за поставлений природний газ виконав невчасно, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність прострочення ним виконання грошових зобов`язань. 
Перевіривши розрахунок, заявлених до стягнення 3% річних за несвоєчасну оплату актів за жовтень-листопад-грудень 2017 року, та за січень-вересень включно 2018 року, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає 8  962  895,21 грн. 3% річних. 
Також судом здійснено розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та встановлено, що їх сума відповідає сумі, визначеній позивачем при розрахунку, і становить 8  962  895,21 грн.
Суд відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України і ч.1    ст.233 ГК України, зменшив розмір нарахованої позивачем пені на 50% і стягнув з відповідача пеню в сумі 17  029  990,21 грн. Таке зменшення розміру пені суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків.
Враховуючи важкий фінансовий стан відповідача, ступінь його вини у виникненні спору, суд дійшов висновку, що ненадання розстрочки може спричинити негативні наслідки для відповідача та ускладнити виконання рішення у зв`язку з відсутністю у нього необхідних коштів. Водночас надання такої розстрочки не заблокує роботу підприємства, дозволить підприємству отримати дохід та спрямувати його на погашення заборгованості, що, в свою чергу, сприятиме настанню реальної можливості виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені та прийняти в цій частині нове про задоволення позову, а також скасувати рішення в частині його розстрочення, у зв`язку з нез`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, порушенням норм процесуального права або неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» зазначає, що:
1)судом не враховано, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні зобов`язанням за договором зі сплати поставленого природного газу у розмірі 895  903  535,36 грн., яке виконувалось неналежним чином протягом строку дії договору;
2)обставини справи щодо відсутності вини відповідача у виникненні боргу та його важкий фінансовий стан є недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами, які місцевий господарський суд визнав встановленими;
3)місцевий господарський суд дійшов до висновку щодо можливості розстрочення виконання рішення суду за відсутності доказів на підтвердження виключних обставин, а тому судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.
У своєму відзиві відповідач просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким зменшити розмір пені на 90% та відстрочити виконання рішення на два роки.
В обґрунтування своєї позиції покликається на те, що судом не враховано ч. 8 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» за змістом яких на відповідача окрім обов`язку виконувати умови договору купівлі-продажу природного додатково покладено обов`язок щодо надання населенню пільг, субсидій та компенсацій на оплату тепло-, водопостачання, яке не відкомпенсоване зі сторони держави.

В судове засідання 24.03.2021 представник позивача з`явився, відповідач в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлені про час, дату та місце слухання справи, а тому в силу п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за його відсутності. 
Суд залишає без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки його явка не визнавалась обов`язковою, а також заслухано позицію по справі.
Позивач підтримав доводи викладені у своїй апеляційній скарзі та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені та прийняти в цій частині нове про задоволення позову, а також скасувати рішення в частині його розстрочення

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційних скаргах та у відзиві перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що позов у справі, що розглядається, подано постачальником до покупця за договором поставки природного газу з вимогою про стягнення грошової суми до складу якої входить пеня, 3% річних та інфляційні втрати які нараховані за несвоєчасне виконання покупцем зобов`язань щодо оплати природного газу, який був поставлений. 
Місцевим господарським судом встановлено, що спірні відносини врегульовані ст. 655, 712 ЦК України та ст. 265 ГК України, оскільки виникли на підставі договору №6118/1718-ТЕ-21 від 19.09.2017 (а.с.28-44,т.1) за змістом яких постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а останній зобов`язується оплатити його на умовах цього договору. 
Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачем у період з 31.10.2017 по 30.09.2018  на виконання договору №6118/1718-ТЕ-21 від 19.09.2017 поставлено відповідачеві природний газ на загальну суму 895 903 535,36 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу (а.с.45-56,т.1). Вартість поставленого природного газу повністю оплачена відповідачем, що підтверджується виписками з рахунків (а.с.58-61,т.1), однак ці оплати здійснені з порушенням строків, які обумовлені договором, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 44 390 771,21 грн., з яких: пеня в розмірі 17 029 990,21 грн., 3% річних в сумі 8 962 895,21 грн., інфляційні втрати 18 397 885,79 грн.
Тобто, суд першої інстанцій, встановивши характер спірних правовідносин, а також визначивши закон, який їх регулює, дійшов до правильного висновку, що між сторонами у справі на підставі укладеного договору виникли відносини щодо поставки товару, які регулюються положеннями ст. 655, 712 ЦК України та ст. 265 ГК України.
Встановивши факт несвоєчасного виконання відповідачем обов`язку з оплати поставленого товару, місцевий господарський суд частково задоволив позовні вимоги у зв`язку зі зменшення розміру нарахованої пені на 50%.
Водночас, доводи апеляційної скарги зводяться лише до оскарження розміру пені, яку нарахував позивач, однак не стягнув суд першої інстанції, а також до оскарження процесуального питання наявності чи відсутності підстав для розстрочення або відстрочення виконання рішення суду.
Під час апеляційного перегляду даної справи, судом апеляційної інстанції не встановлено порушення норм процесуального права або неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а тому не реалізовує надане ч. 4 ст. 269 ГПК України право на вихід за межі доводів та вимог апеляційної скарги.
У зв`язку з цим, апеляційний господарський суд не аналізує в межах цього апеляційного перегляду правильні висновки суду першої інстанції, щодо стягнення 3% річних та інфляційних внаслідок правильного застосуванням норм матеріального та процесуального права в цій частині вимог.
Здійснивши перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які полягають у незгоді позивача з висновками суду першої інстанції про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню та про розстрочення виконання судового рішення на 12 місяців, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
У відповідності до статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» - розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно з  ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня, і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 907/65/18,  від 07.06.2019 у справі №910/23911/16 та від 22.08.2019 у справі №914/508/17, яка в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України враховується апеляційним господарським судом.
Відповідно до ч.ч. 1, 3  ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 253 ЦК України).
Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписам, встановленим    Господарським кодексом України.
З цих підстав апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що останнім днем оплати боргу є 25.05.2018 року (п`ятниця), відтак позивачем правильно зазначено початок строку настання заборгованості, а саме з 26.05.2018 року, тобто перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.
Згідно пункту 8.2 договору визначено, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно п. 6.1 договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу пеню у розмірі 16,4 % річних (15,3 % річних - з 01.01.2018 відповідно до додаткової угоди № 1 від 15.01.2018 до договору), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Судами встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача 34 059 980,43 грн. пені за несвоєчасну оплату газу, поставленого відповідно до за жовтень-листопад-грудень 2017 року, та за січень-вересень включно 2018 року.
Перевіривши розрахунки суду першої інстанції, апеляційний господарський суд погоджується з тим, що правильно задоволено 34 059 980,43 грн. пені за несвоєчасну оплату газу, поставленого відповідно за жовтень-листопад-грудень 2017 року, та за січень-вересень включно 2018 року. 
Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для зменшення пені, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України.
Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України  до загальних засад цивільного законодавства відносить принципи справедливості, добросовісності та розумності.
Частиною 3 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Суд враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 р. про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 22.01.2019 р. у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 р. у справі №904/4071/18, від 30.05.2019 р. у справі № 916/2268/18).
Загальні засади добросовісності втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права, які регулюють зменшення пені, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, яка враховується апеляційним господарським судом в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України.
Враховуючи наведене та обговорюючи твердження апелянта щодо безпідставності  для зменшення судом першої інстанції розміру пені, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, апеляційний господарський суд бере до уваги таке. 

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. 
За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки. Принцип змагальності передбачає, що кожна сторона повинна довести суду обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічні правові висновки викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19).
Судами з`ясовано, що з поставленої вартості природного газу на загальну суму 895 903 535,36 грн. відповідач за поставлений природний газ сплатив повністю, однак з простроченнями, внаслідок чого окрім 3% річних в сумі 8 962 895,21 грн., інфляційні втрати 18 397 885,79 грн., нараховано ще й пеню в розмірі 17 029 990,21 грн., а загалом 44 390 771,21 грн. Тобто пеня, 3% річних та інфляційні втрат становлять 1/20 частину (5%) від загальної суми поставленого природного газу, який повністю оплачений.
Судами встановлено, що відповідач оплатив поставлений за договором природний газ на загальну суму 895 903 535,36 грн. із простроченнями. Невиконання зобов`язань було зумовлено нездійсненням оплати контрагентом відповідача, оскільки підприємство має комунальну форму власності. Основним різновидом господарської діяльності відповідача є постачання теплової енергії, яка в подальшому споживається бюджетними установами, організаціями та іншими споживачами, тому господарська діяльність відповідача є суспільно необхідною та відіграє особливу соціальну роль.
Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції, що нараховані штрафні санкції не є надмірно великими в порівнянні зобов`язанням за договором зі сплати поставленого природного газу спростовано вищевикладеним.
Отже, скрутний матеріальний стан відповідача виник з об`єктивних причин: невідповідність тарифів на послуги теплопостачання їх собівартості, а також несвоєчасна оплата населенням та бюджетними установами заборгованості за природний газ, зумовлене несвоєчасною компенсацією від держави різниці між тарифами на природний газ та її собівартістю. Грошові кошти, що надходять на рахунки відповідача автоматично перераховуються на поточний рахунок позивача без участі відповідача, що свідчить про невеликий ступінь вини у затримці розрахунків за газ.
Судова колегія також приймає до уваги, що відповідач є підприємством комунальної форми власності, основним напрямком діяльності якого є задоволення потреб споживачів, в тому числі населення, бюджетних установ та організацій у теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що несвоєчасне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором є наслідком обставин, які виникли з об`єктивних для нього причин. 
Окрім того, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не подав будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.
Таким чином, сплата неустойки в даному випадку зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інтереси населення та бюджетних організацій, зокрема, можливість постачання їм теплової енергії.
Колегія суддів, враховуючи фінансовий стан відповідача, причини неналежного виконання ним умов договору в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ, ступінь виконання зобов`язання та особливості бюджетного фінансування, беручи до уваги необхідність стимулювання неухильного виконання зобов`язань, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача та зменшення розміру пені на 50% (в сумі 17 029 990,21 грн.)
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо відсутності підстав для розстрочення виконання судового рішення на 12 місяців, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.
За приписами процесуального закону, розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 331 ГПК України передбачено що, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; 4) щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Положеннями ч. 5 ст. 331 ГПК України зазначається, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв`язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), за змістом якої жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.
Для вирішення питання щодо надання розстрочки виконання судового рішення, господарським судом з`ясовано на підставі доказів, які підтверджують вжиття боржником належних заходів для зменшення дебіторсьокої заборгованості.
З довідки про фінансові результати за 2017 рік (а.с.119-120,т.1) вбачається, що: чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) становить 1 232 484,00 грн. та за аналогічний період попереднього року – 1 033 235,00 грн., собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) становить 1 369 466,00 грн. та за аналогічний період попереднього року – 1 137 431,00 грн., збиток становить 69 505,00 грн., та за аналогічний період попереднього року – 184 259,00 грн.
З довідки про фінансові результати за 2018 рік (а.с.121-122,т.1) вбачається, що: чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) становить 1 261 686,00 грн., собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) становить 1 471 102,00 грн., збиток становить 229 903,00 грн.
З довідки про фінансові результати за 2019 рік (а.с.123-124,т.1) вбачається, що чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) становить 1 199 072,00 грн., собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) становить 1 439 634,00 грн., збиток становить 321 949,00 грн.
З довідки про фінансові результати за перший квартал 2020 року (а.с.125-126,т.1) вбачається, що чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) становить 490 901,00 грн., собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) становить 488 879,00 грн., збиток становить 38 196,00 грн.
Отже, з наведених доказів та оцінці їх в сукупності, судом першої інстанції правильно зроблено висновок про виняткові обставини, що ускладнюють виконання рішення суду боржником, оскільки його фінансовий результат обмовлений належним виконання споживачами його послуг по теплопостачанню, відповідно ним вживалися заходи щодо погашення дебіторської заборгованості.
Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття таких заходів, не вимагається. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
До обставин, які ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013р. у справі №1-7/2013).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Згідно практики Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003 р.). І навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 р. у справі «Крапівницький та інші проти України», заява №60858/00).
Суд першої інстанції надав належну правову оцінку як доводам боржника, так і доводам кредитора у цій справі, вирішуючи питання щодо строку розстрочки виконання рішення суду.
При цьому, суд врахував можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, врахував такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення, коли визначав межі виправданої затримки виконання рішення суду на 12 місяці, а не на 5 років, як просив боржник.
Відтак, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану, на підтвердження якого доказів останній не надав.
При наданні правової оцінки рішенню суду, апеляційним судом враховано висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, що відстрочення або розстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення.
Таким чином, розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість таке розстрочення або відстрочення унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Розстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на наведене, аргументи, викладені відповідачем про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що частково відповідають встановленим обставинам по справі. 
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” за № 39/5-4276-20 від 18.12.2020 підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 383 174,78 грн.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” за № 39/5-4276-20 від 18.12.2020 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 26.11.2020 у справі №914/1043/20 – залишити без змін.
Судовий збір в розмірі 383 174,78 грн. покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                             Бойко С.М.

Судді:                                                                                Бонк Т.Б.

                                                                                          Матущак О.І.
Повний текст постанови складено 26.03.2021.