УХВАЛА

20 січня 2021 року 
Київ
справа №803/1541/16
адміністративне провадження №К/9901/18708/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Желєзного І.В.,  Чиркіна С.М., 
за участі секретаря судового засідання: Корецького І.О., 
позивача: представника Юрченка О.А.,
відповідача: представника Кобилецького О.І., 
третя особа Волинська облрада: представник не з`явився,
третя особа Держпраці: представник не з`явився,
третя особа Міндовкілля: представник не з`явився,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Волинська старательська артіль" на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Валюха В.М. (головуючий), Денисюка Р.С., Костюкевича С.Ф. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Запотічного І.І. (суддя-доповідач), Довгої О.І., Каралюса В.М. у справі №803/1541/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Волинська старательська артіль" до Державної служби геології та надр України, треті особи - Волинська обласна рада, Державна служба з питань праці, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ
18.10.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша Волинська старательська артіль" (надалі - позивач, ТОВ "ПВСА") звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України (надалі - відповідач 1, ДСГНУ), треті особи - Волинська обласна рада    (надалі - Волинська облрада), Державна служба з питань праці (надалі - Держпраці),          Міністерство екології та природних ресурсів України (надалі - Мінприроди), про:
-          визнання бездіяльності ДСГНУ щодо нерозгляду у встановлений законодавством строк заяви ТОВ "ПВСА" на отримання спеціального дозволу на геологічне вивчення з дослідно-промисловою розробкою покладів бурштину на ділянці "Галузія", що знаходиться в Маневицькому районі Волинської області на південний схід від села Галузія, протиправною;
-          зобов`язання ДСГНУ укласти з ТОВ "ПВСА" угоду про користування надрами;
-          зобов`язання ДСГНУ видати спеціальний дозвіл ТОВ "ПВСА" на геологічне вивчення з        дослідно-промисловою розробкою покладів бурштину на ділянці "Галузія", що знаходиться в Маневицькому районі Волинської області на південний схід від села Галузія.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2016, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2017, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Судами попередніх інстанцій під час судового розгляду справи встановлено наступні обставини:
ТОВ "ПВСА" звернулося до ДСГНУ з заявою, що зареєстрована 09.03.2016 за вх. №4052/13/12-16,     про отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки бурштину ділянки "Галузія", що знаходиться у Волинській області, Маневицький район, на південний схід від села Галузія, до якої долучило пакет документів, а саме: виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 24.07.2015, копію статуту від 22.07.2015, договір оренди майнового комплексу від 11.02.2016, пояснювальну записку з характеристикою об`єкта, програму робіт з геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки бурштину ділянки "Галузія" та очікувані техніко-економічні показники промислового освоєння ділянки "Галузія", каталог координат кутових точок ділянки "Галузія", а також графічні матеріали.
Листами від 10.03.2016 №3654/13/12-16, №3655/13/12-16, №3656/13/12-16 ДСГНУ направила до Волинської облради, Держпраці, Мінприроди копію пакету документів, поданих ТОВ "ПВСА" і просила в строк до 09.04.2016 розглянути питання щодо погодження видачі йому спеціального дозволу.
11.04.2016 на адресу ДСГНУ надійшло рішення Волинської облради "Про непогодження надання надр у користування ТОВ "Перша Волинська старательська артіль" (ділянка "Галузія") від 07.04.2016 №4/3, яким вирішено не погоджувати ТОВ "ПВСА" надання надр у користування. 
11.04.2016 на адресу ДСГНУ надійшов лист Держпраці від 06.04.2016 №3940/1/10.3-ДП-16, яким повідомлено про те, що надані ТОВ "ПВСА" документи щодо погодження видачі спеціального дозволу на користування надрами не відповідають вимогам Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 №615 (надалі - Постанова №615), зокрема, не надано документів, які засвідчують право власності на цілісний майновий комплекс, побудований (реконструйований) з метою видобування та переробки корисних копалин з ділянки надр, на користування якою надається дозвіл. У зв`язку з цим,   документи повернуті без погодження для приведення їх у відповідність до вимог Постанови №615.
13.06.2016 на адресу ДСГНУ надійшов наказ Мінприроди "Про погодження надання надр у користування" від 06.06.2016 №212 та протокол засідання Комісії з питань погодження надання надр у користування Мінприроди №3 від 27.05.2016, з яких вбачається, що ТОВ "ПВСА" було відмовлено у погодженні надання надр у користування у зв`язку із виключенням норми підпункту 8 пункту 8 Постанови №615 Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до порядків, затверджених постановами Кабінету Міністрів України від 30 травня 2011 р. № 594 і 615, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 06.04.2016 №277 (надалі - Постанова №277) та пункту 4 Регламенту Мінприроди.
Листом ДСГНУ від 30.05.2016 №9689/13/12-16 ТОВ "ПВСА" повернуто заяву та пакет документів, подані для отримання спеціального дозволу на користування надрами для вирішення питання подальшого розгляду, через те, що у пояснювальній записці не вказано потужність підприємства.
Суди попередніх інстанцій, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходили, у тому числі, з того, що заява позивача про надання спеціального дозволу на користування надрами, подана відповідачу 09.03.2016, підлягала розгляду з урахуванням змін, внесених до Постанови №615 Постановою №277, яка набрала чинності 12.04.2016. Тому, на переконання судів попередніх інстанцій, відповідач не пропустив строк розгляду заяви позивача, передбачений пунктом 9 Постанови №615, з рахуванням змін, внесених Постановою №277. Крім того, з урахуванням змін, внесених до Постанови №615 Постановою №277, підпункт 8 пункту 8 цієї Постанови №615, який дозволяв     видачу спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону в разі       геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення або видобування корисних копалин, якщо відповідно до законодавства заявник є власником цілісного майнового комплексу, побудованого (реконструйованого) з метою видобування та переробки корисних копалин з ділянки надр, на користування якою надається дозвіл, або такий майновий комплекс надано надрокористувачу в оренду (концесію), був виключений. Тому, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачу, який є орендарем цілісного майнового комплексу, побудованого (реконструйованого) з метою видобування та переробки корисних копалин, спеціальний дозвіл на геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислову розробку родовищ корисних копалин загальнодержавного значення, без проведення аукціону наданий бути не міг.
06.04.2017 позивач - ТОВ "ПВСА", подав касаційну скаргу на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду  від 13.03.2017, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Аргументи скаржника на обґрунтування доводів касаційної скарги зводяться, серед іншого, до неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме, необхідності застосування норм Постанови №615 в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, тобто, як вважає скаржник, станом на час звернення позивача до відповідача із заявою про надання спеціального дозволу на користування надрами.
Відповідно, заперечення учасників справи на дану касаційну скаргу стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм Постанови №615 в редакції, чинній станом на час прийняття рішення ДСГНУ за результатами розгляду заяви ТОВ "ПВСА". 
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 07.04.2017 відкрите касаційне провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2018 касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Гриціва М.І. (суддя-доповідач), Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.
У зв`язку із обранням судді Гриціва М.І. до складу Великої Палати Верховного Суду, на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2019 касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Шарапи В.М. (суддя-доповідач), Желєзного І.В., Чиркіна С.М.
Розгляд справи за даною касаційною скаргою призначено у судовому засіданні 20.01.2021 16:00 год. з повідомленням учасників справи.
У судове засідання прибули представники позивача (скаржника) і відповідача, які підтримали вимоги касаційної скарги та заперечень на неї.
Треті особи у судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. 
На підставі письмової заяви Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України судом було допущено процесуальне правонаступництво у справі шляхом заміни третьої особи - Мінприроди, правонаступником - Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Верховного Суду приходить до наступного висновку. 
Статтями 8, 129 та 147 Конституції України гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. 
Частинами 1-2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, принцип правової визначеності є однією зі складових принципу верховенства права, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення у справі "Brumarescu v. Romania" №28342/95, від 28.10.1999 п. 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення у справі "Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania" від 29.11.2016 №76943/11, п. 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення у справі "S.W. v. The United Kingdom" від 22.11.1995 №20166/92, п. 36). 
Частиною 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до    спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. 
Питання стосовно того, яка саме редакція Постанови №615 підлягає застосуванню до правовідносин, подібних до тих, що слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом, неодноразово було предметом з`ясування судом касаційної інстанції. 
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №816/1053/16 колегія суддів зазначила, що зважаючи на неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплену у частині 1 статті 58 Конституції України, ДСГНУ, під час розгляду заяви позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Яциново-Слобідський кар`єр піску", повинен був керуватись нормою підпункту 8 пункту 8 Постанови №615, яка була чинною на момент подання позивачем заяви про видачу спеціального дозволу на користування надрами (31.03.2016), незалежно від того, що у подальшому (з 12.04.2016) норма даного підпункту виключена Постановою №277.
Правова позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 02.10.2020 у справі №826/1236/17, від 22.12.2020 у справі №817/856/16.
Натомість, у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №826/10971/16 колегія суддів послалась на положення частини 2 статі 19 Конституції України, якими від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб вимагається діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На переконання суду, попри те, що позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Азов-Мінералтехніка", подало заяву про надання спеціального дозволу на користування надрами 30.03.2016, тобто до внесення змін до Постанови №615 Постановою №277, зважаючи на те, що на час розгляду цієї заяви була відсутня така правова підстава для його видачі як "геологічне вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення або видобування корисних копалин, якщо відповідно до законодавства заявник є власником цілісного майнового комплексу, побудованого (реконструйованого) з метою видобування та переробки корисних копалин з ділянки надр, на користування якою надається дозвіл, або такий майновий комплекс надано надрокористувачу в оренду (концесію)", то у суб`єкта владних повноважень не було законних підстав для видачі дозвільного документу за відсутності у законодавстві підстави його видачі. При цьому, судом касаційної інстанції відхилені доводи скаржника про те, що на момент звернення із заявою зазначена підстава існувала та зазначено, що це не може скасовувати пряму дію закону в часі, навіть, якщо призводить до зміни умов надання дозволу. Рішення за результатами розгляду заяви про надання спеціального дозволу приймається за законом, що діє на час прийняття рішення. 
Таким чином, мають місце неоднакові підходи суду касаційної інстанції у складі різних колегій суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду під час вирішення питання щодо того, яка редакція Постанови №615 підлягає застосуванню до спірних правовідносин, зокрема: 
1) та, що була чинною на момент звернення особи із заявою про видачу спеціального дозволу на користування надрами; 
2) та, що була чинною на момент розгляду уповноваженим органом заяви особи про видачу спеціального дозволу на користування надрами. 
Відповідно до частини 1 статті 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку     у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.
Згідно з частиною 1 статті 347 КАС України, питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. 
Частина 3 цієї статті визначає, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.
За приписами частини 4 цієї статті, про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,  викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.
Враховуючи те, що має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції у складі різних колегій суддів відповідної судової палати редакцій Постанови №615, будь-яке вирішення даної справи за касаційною скаргою ТОВ "ПВ СА" на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2017, фактично, потребуватиме відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,  викладеного у рішеннях різних колегії суддів судової палати.
З цих підстав, а також метою забезпечення єдності судової практики, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі даної справи на розгляд судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15.01.2020 №460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", ст. 341, ч. 1 ст. 346, ст. 347, ст. 355, ст. 359 КАС України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Справу за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша Волинська старательська артіль" на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2016  та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2017 передати на розгляд судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
Ухвала суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складений 22.01.2021.

Судді                                                                                                    В.М. Шарапа
                                                                                                              
                                                                                                              І.В. Желєзний
                                                                                                              
                                                                                                    С.М. Чиркін