ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3409/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 лютого 2021 року                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,                                                                                                                        Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа -  Центральне міжрегіональне управління з питань виконання покарань   та   пробації Міністерства юстиції України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

 ВСТАНОВИВ:

           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності   відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугу років та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років на пільгових умовах з 01.10.2017.     
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що з 15.08.1999 проходив службу в Управлінні Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області та на час звільнення, його загальна вислуга років у календарному обчисленні становить 18 років 1 місяць 15 днів, а у пільговому обчисленні - 23 роки 02 місяці 03 дні. Однак, відповідачем відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії, оскільки за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», останній не має необхідної вислуги років, а саме, 23 роки для призначення пенсії.
          Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 р. позов задоволено повністю.
          Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1   пенсії за вислугу років.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області   призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на пільгових умовах з 01.10.2017.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження на 24.02.2021.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з 15.08.1999 по 30.09.2017, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 . (а.с. 33)
Наказом Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» від 21.09.2017              № 102/ОС-17, позивача звільнено за власним бажанням за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» з 30.09.2017. 
На день звільнення позивач мав вислугу років в календарному обчисленні 18 років 01 місяць 15 днів, у пільговому - 23 роки 02 місяці 03 дні.
Згідно довідки Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» від 17.08.2020 № 46, позивач проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України в період з 15.08.1999 по 30.09.2017. Вислуга років на день звільнення становить у календарному обчисленні - 18 років 01 місяць 15 днів, у пільговому обчисленні - 23 роки 02 місяці 03 дні. (а.с. 10)
19.02.2020 Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України відповідно до п. 12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» складено подання про призначення пенсії позивачу. (а.с. 52)
У подальшому, на запит адвоката щодо надання інформації про надходження документів для призначення пенсії ОСОБА_1 , ГУ ПФУ в Чернігівській області, листом від 09.07.2020 № 2500-0226-8/24865 повідомило про те, що станом на дату звільнення, ОСОБА_1 не мав необхідної вислуги років для призначення пенсії, а саме 23 календарних років і більше, а тому, документи для призначення пенсії позивачу повернуто до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України без виконання. (а.с. 11-12)
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови в призначенні пенсії   за вислугу років, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:
-          на день звільнення позивач мав вислугу років в календарному обчисленні - 18 років 01 місяць 15 днів, у пільговому - 23 роки 02 місяці 03 дні;
-          правовою підставою для набуття особою, яка проходила службу, зокрема, в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, права на призначення пенсії за вислугою років, є наявність в неї відповідного стажу роботи, набутого у відповідності до норм законодавства, регулюючих засади трудової діяльності зазначеної категорії осіб та їх соціального забезпечення. При цьому, законодавством регламентовано пільгове обчислення стажу осіб, які проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, що є гарантією їх соціальних прав на пільгове пенсійне забезпечення;
-          за висновками суду першої інстанції, нормами чинного законодавства не передбачено обмеження щодо зарахування вислуги років вказаної категорії пільгових осіб у пільговому обчисленні до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугою років;
-          судом першої інстанції було відхилено посилання відповідача на необхідність врахування лише календарної вислуги років, адже є право на пенсію за вислугу років не ставиться в залежність від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги.
Доводи апеляційної скарги:
-          апелянт наголошує на тому, що для призначення пенсії за вислугу років позивачу необхідно мати вислугу 23 календарних роки і більше, однак, календарна вислуга позивача складає 18 років 1 місяць 15 днів, що не дає йому права на пенсію за вислугу років згідно з пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
-          питання наявності чи відсутності у позивача пільгової вислуги років не було предметом спору, однак, вказане не дає позивачу права на призначення пенсії.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі, зокрема, у Державній кримінально-виконавчій службі України визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Пунктом «б» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Відповідно до положень пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 01.10.2016 по 30.09.2017 і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше.
За змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України», пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Відповідно до приписів частини четвертої статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України», особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів.
Так, статтею 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом встановлюється Кабінетом Міністрів України.
При цьому, порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії визначається постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі також - Постанова № 393, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка визначає які саме види служби зараховуються до вислуги років та які саме види служби і в яких коефіцієнтах зараховуються на пільгових умовах.
Відповідно до пункту «г» частини 3 Постанови № 393 до вислуги років для призначення пенсії особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України зараховується час проходження служби на пільгових умовах: один місяць служби за сорок днів.
З урахуванням наведеного, слідує, що законодавець розмежовує такі поняття, як «вислуга років» та «календарна вислуга років», що не є тотожним за змістом та природою. 
Колегія суддів зазначає, що до вислуги років можливим є зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні і цей стаж теж враховується при призначенні пенсії (як правило впливає на розмір пенсії).
Водночас, для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. До цієї вислуги зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні законом не передбачено.
Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що стаття 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», визначає вичерпний перелік видів служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначенні пенсії.
Однак, жодної відсилочної норми вказана стаття не містить, а також, не містить посилання на те, що види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії можуть бути встановлені підзаконними актами.
Водночас, у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності вислуги, обчисленої на пільгових умовах.
Колегія суддів констатує, що приписи пункту 3 Постанови № 393, суперечать приписам статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому, застосуванню підлягає саме наведений Закон, оскільки має вищу юридичну силу.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що право на пенсію за вислугу років визначається, виходячи з тривалості вислуги років саме у календарному обчисленні.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі                № 295/6301/17, від 19.09.2018 у справі № 725/1959/17, від 22.11.2018 у справі № 161/4876/17, від 27.02.2019 у справі № 295/6454/17, від 24.10.2019 у справі № 761/14626/17, від 27.03.2020 у справі       № 569/727/17 та від 23.06.2020 у справі № 750/10827/16-а.
Колегія суддів дійшла висновку, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», календарної вислуги років, адже з 23 необхідних років, у позивача наявні лише 18 років 1 місяць 15 днів, з огляду на що, висновки суду першої інстанції щодо наявності у позивача відповідного права, є помилковим.
Також, колегія суддів вважає помилковим посилання суду в оскаржуваному судовому рішенні на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 750/9775/16-а, оскільки згідно з цим судовим рішенням, справу скеровано до суду першої інстанції на новий розгляд, що не свідчить про наявність правового висновку Верховного Суду, який є обов`язковим для врахування в значенні вимог частини п`ятої статті 242 КАС України, оскільки Верховний Суд не вирішив спір по суті (не ухвалив остаточне рішення щодо заявлених позовних вимог), а лише надав обов`язкові вказівки, які мали бути взяті до уваги судами під час нового розгляду справи.
При цьому, при розгляді даної апеляційної скарги, колегія суддів врахховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 січня 2021 року у справі            № 620/509/19.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. 
У зв`язку із викладеним, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення спору. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,
        
     П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 р. - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа - Центральне міжрегіональне управління з питань виконання покарань  та  пробації Міністерства юстиції України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 329 - 331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                               О.М. Ганечко
Судді                                                                                                            В.В. Кузьменко          
                                                                                                         Я.М. Василенко