Постанова 
Іменем України 
 
11 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 289/2381/18
провадження № 61-12949св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 березня 
2020 року в складі судді Сіренко Н. С. та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року в складі колегії суддів: Миніч Т. І., 
Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за договором дарування.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідачі - їхні батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками спільного сумісного майна - житлового будинку та земельних ділянок. Право власності на вказане майно не зареєстроване, правовстановлюючі документи втрачені. 
Ще в 2010 році батьки вирішили подарувати їм зазначену вище нерухомість.
 
У 2018 році підготували частину необхідних документів для нотаріуса, проте нотаріально посвідчений договір дарування сторони оформити не змогли 
у зв`язку з відсутністю у них оригіналів правовстановлюючих документів.
 
Просили визнати за ОСОБА_1 право власності на подаровані їй 31 грудня 2010 року ОСОБА_3 :
 
- кімнату 1-7 площею 10,3 кв. м і прихожу 1-6 площею 16,3 кв. м у житловому будинку на АДРЕСА_1 , та на господарські будівлі: гараж літ. «Г», бесідку літ. «Д», 1/3 частину вбиральні літ. «У», 1/3 частину огорожі «№ 1-2» та 1/3 частину криниці літ. «к»;
 
- 1/3 частину земельної ділянки площею 0,2500 га під зазначеним будинком 
з надвірними будівлями з цільовим призначенням - для будівництва 
і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться на АДРЕСА_1 , і межі якої визначені (ділянка № 1 площею 0,3920 га) у державному акті на право власності на землю серії 
ЖТ № 21-11-0050, виданому 01 грудня 1997 року Кичкирівською сільською радою Радомишльського району Житомирської області на підставі рішення сільської ради від 23 березня 1994 року № 20, зареєстрованому в книзі реєстрації державних актів за № 50;
 
- земельну ділянку площею 0,2802 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_2 , межі якої визначені (ділянка 
№ 2 площею 0,2802 га) у державному акті на право власності на землю серії 
ЖТ № 21-11-0050, виданому 01 грудня 1997 року Кичкирівською сільською радою Радомишльського району Житомирської області на підставі рішення сільської ради від 23 березня 1994 року № 20, зареєстрованого в книзі реєстрації Державних актів за № 50.
 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на подаровані їй 31 грудня 2010 року ОСОБА_3 :
 
- кімнату 1-5 площею 13,7 кв. м, котельню 1-2 площею 7,0 кв. м, веранду 1-3 площею 3,5 кв. м та кухню 1-2 площею 11,9 кв. м у житловому будинку 
на АДРЕСА_1 , та на господарські будівлі: сарай літ. «Б», сарай літ. «Д», літню кухню 
літ. «В», погріб літ. «п», 1/3 частину вбиральні літ. «У», 1/3 частину огорожі 
«№ 1-2» та 1/3 частину криниці літ. «к»;
 
- 1/3 частину земельної ділянки площею 0,2500 га (під зазначеним будинком 
з надвірними будівлями) з цільовим призначенням - для будівництва 
і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться на АДРЕСА_1 , межі якої визначені (ділянка 
№ 1 площею 0,3920 га) у державному акті на право власності на землю серії 
ЖТ № 21-11-0050, виданому 01 грудня 1997 року Кичкирівською сільською радою Радомишльського району Житомирської області на підставі рішення сільської ради від 23 березня 1994 року № 20, зареєстрованого в книзі реєстрації Державних актів за № 50;
 
- земельну ділянку площею 0,1420 га (біля зазначених вище будинку з будівлями та земельної ділянки 0,25 га) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_2 , межі якої визначені (ділянка № 1 - 0,3920 га) 
у державному акті на право власності на землю серії ЖТ № 21-11-0050, виданому 01 грудня 1997 року Кичкирівською сільською радою Радомишльського району Житомирської області на підставі рішення сільської ради від 23 березня 
1994 року № 20, зареєстрованому в книзі реєстрації Державних актів за № 50;
 
- земельну ділянку площею 0,0446 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_2 , межі якої визначені (ділянка 
№ 4 площею 0,0446 га) у державному акті на право власності на землю серії 
ЖТ № 21-11-0050, виданому 01 грудня 1997 року Кичкирівською сільською радою Радомишльського району Житомирської області на підставі рішення сільської ради від 23 березня 1994 року № 20, зареєстрований в книзі реєстрації Державних актів за № 50.
 
Залишити у власності відповідача ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на:
 
- веранду 1-1 площею 17,7 кв. м, коридор 1-9 площею 10.5 кв. м, кімнату 1-8 площею 26,8 кв. м у житловому будинку на АДРЕСА_1 , та на господарські будівлі - сарай літ. «Е», вбиральню літ. «У», літню кухню літ. «В», погріб літ. «п», 1/3 частину вбиральні літ. «У», 1/3 частину огорожі «№ 1-2» та 1/3 частину криниці літ. «к»;
 
- 1/3 частину земельної ділянки площею 0,2500 га (під зазначеним будинком 
з будівлями) з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 
на АДРЕСА_1 , межі якої визначені (ділянка №1 - 0,3920 га) у державному акті на право власності на землю серії ЖТ № 21-11-0050, виданому 01 грудня 1997 року Кичкирівською сільською радою Радомишльського району Житомирської області на підставі рішення сільської ради від 23 березня 1994 року № 20, зареєстрованому в книзі реєстрації державних актів за № 50;
 
- земельну ділянку площею 0,1274 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_2 , межі якої визначені (ділянка 
№ 3 площею 0,1274 га) у державному акті на право власності на землю серії 
ЖТ № 21-11-0050, виданому 01 грудня 1997 року Кичкирівською сільською радою Радомишльського району Житомирської області на підставі рішення сільської ради від 23 березня 1994 року № 20, зареєстрований в книзі реєстрації державних актів за № 50.
 
Короткий зміст рішень судів першої й апеляційної інстанцій
 
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 19 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходячи із встановлених судом обставин, зокрема з того, що сторони 
не звертались до нотаріальних органів з метою врегулювання питання щодо оформлення договору дарування нерухомого майна і будь-яких відмов у вчиненні нотаріальних дій щодо зазначеного нерухомого майна не отримували, факт втрати правовстановлюючих документів на нерухоме майно також не доведено, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з відсутністю між учасниками справи спору щодо будинку та земельних ділянок.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 27 серпня 2020 року, 
ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Радомишльського районного суду Житомирської області 
від 19 березня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 05 серпня 2020 року і передати справу на новий розгляд або постановити нове рішення про задоволення позову.
 
Як на підставу оскарження посилаються на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 175/2317/15-ц, від 31 серпня 2020 року 
у справі № 350/1850/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 289/2381/18, матеріали справи витребувано 
з Радомишльського районного суду Житомирської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суди встановили, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності 
від 16 серпня 2012 року, що підтверджено витягом про державну реєстрацію прав від 21 грудня 2012 року.
 
Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ЖТ 21-11-0050 ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Кичкирівської сільської ради народних депутатів від 23 березня 1994 року № 20 передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,8442 га на території с. Кичкирі, для ведення особистого підсобного господарства, обслуговування житлових будівель та господарських споруд.
 
Будь яких доказів того, що між сторонами у справі існував договір дарування, укладений у простій усній формі, а також доказів того, що існують обставини, які перешкоджають укладенню договору дарування в належній формі, у справі немає.
 
11 та 18 березня 2020 року позивачі подавали заяви про уточнення позовних вимог, в яких просили визнати дійсним не посвідчений нотаріально договір дарування та визнати право власності на житловий будинок і земельні ділянки відповідно до цього договору дарування. Заяви судом залишені без розгляду, оскільки позивачі пропустили строк на подання таких заяв до суду 
і не порушували при цьому питання про його поновлення.

 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
 
При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом 
до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
 
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду 
за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав 
та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
 
Розглядаючи позов, в якому порушено вимоги про захист права або інтересу, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивачі у цій справі просили визнати право власності на нерухоме майно, яке виникло відповідно до укладеного договору дарування нерухомого майна та земельних ділянок у простій усній формі, 
та неможливість звернутись до нотаріуса у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.
 
11 та 18 березня 2020 року позивачі подавали заяви про уточнення позовних вимог, в яких просили визнати дійсним не посвідчений нотаріально договір дарування та визнати право власності на житловий будинок та земельні ділянки від договором дарування. Заяви судом залишені без розгляду, оскільки позивачі пропустили строк на подачу таких заяв до суду і не порушували при цьому питання про його поновлення.
 
Так, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому іншій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути також майнові права, якими уже володіє дарувальник, або які можуть виникнути 
в майбутньому.
 
Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір 
є нікчемним.
 
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, який потребує нотаріального посвідчення, і відбулося повне або часткове його виконання, але одна зі сторін ухилилася від нотаріального посвідчення договору, суд може визнати його дійсним (частина друга статті 220 ЦК України). 
 
Касаційний суд погоджується з висновком суду першої та апеляційної інстанції про те, що в судовому порядку договір може бути визнаний дійсним у випадку, якщо такий договір повністю або частково виконаний сторонами та одна 
із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення.
 
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно відхилили доводи позивачів про втрату документів та неможливість у зв`язку з цим укласти договори дарування у визначеному законом порядку, оскільки матеріали справи містять належно завірені копії правовстановлюючих документів на нерухоме майно. До того ж втрата правовстановлюючого документа на нерухоме майно 
не є доказом ухилення сторони від укладення договору.
 
У цій справі суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали 
їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність доказів ухилення відповідачів від виконання договору дарування, відсутність правовстановлюючих документів або інших доказів, які б свідчили про неможливість укладення договору дарування у встановленому законом порядку, а тому ухвалили законне та обґрунтоване рішення про відмову 
в задоволенні позову.
 
Спростовуючи доводи касаційної скарги щодо невідповідності висновків судів першої й апеляційної інстанцій правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 175/2317/16-ц, від 31 серпня 2020 року 
у справі № 350/1850/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) слід зазначити таке.
 
Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами першої й апеляційної інстанцій правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах, на увагу 
не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать цим висновкам.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів 
не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове рішення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 березня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 
2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська