ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

12 лютого 2021 року
м. Харків

справа № 640/21350/18
провадження № 22-ц/818/643/21; № 22-ц/818/644/21 

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів –Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», 
третя особа - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Ващенко Тетяни Денисівни - представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року в складі судді Бородіної Н.М.,
у с т а н о в и в :
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (далі – КП «ХТМ»), третя особа - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі – КП «Жилкомсервіс»), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири.
Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .
01 вересня 2018 року сталося залиття вказаної квартири. Комісією дільниці № 18 КП «Жилкомсервіс» складено акт обстеження квартири від 05 вересня 2018 року № 349, яким підтверджено факт залиття квартири та встановлено, що причиною пошкодження є прорив трубопроводу на технічному поверсі будинку.
Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної та електротехнічної експертизи № 6723/7299, складеного 18 грудня 2019 року експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (далі - ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса), розмір завданої матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири складає 49352,00 грн.
Вказував, що у зв`язку із залиттям квартири йому завдано також моральної шкоди, оскільки квартира залишилася без електрепостачання. Квартира є єдиним житлом його родини, вони не можуть вільно користуватися квартирою після затоплення. Розмір моральної шкоди він оцінює в 10000 грн.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути 49352грн на відшкодування майнової шкоди, 10000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.
04 лютого 2019 року Вірютіна Оксана Володимирівна – представник КП «ХТМ» подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову.
Відзив мотивовано тим, що рішенням виконавчого комітету 20 грудня 2006 року № 1186 КП «ХТМ» було визначено виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. На підставі цього рішення між відповідачем та КП «Жилкомсервіс» були укладені договори на технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання, гарячого водопостачання та бойлерів житлових будинків від 29 грудня 2006 року № 15/1, на надання послуг з аварійно-диспетчерського обслуговування від 01 березня 2007 року № 660402. 13 лютого 2012 року між КП «Жилкомсервіс» та КП «ХТМ» був укладений новий договір № 15/1, за яким відповідач здійснює лише технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання та виконує роботи з усунення аварійних ушкоджень. Комплекс робіт по підготовці внутрішньобудинкової системи житлового будинку до опалювального сезону в обсягах технічного обслуговування КП «ХТП» виконано повністю та КП «Жилкомсервіс» підписано без будь-яких застережень чи зауважень. Вважала, що обов`язок по відшкодуванню шкоди у зв`язку з залиттям квартири має бути покладений на КП «Жилкомсервіс», що узгоджується з правозастосовчою практикою судів. Житловий будинок, у якому мешкає позивач, був збудований в 1977 році. З моменту введення будинку в експлуатацію балансоутримувачем будинку жодного разу не було вжито заходів щодо заміни або капітального ремонту внутрішньобудинкових мереж центрального опалення, тому залиття квартири є наслідком тривалої експлуатації трубопроводу понад встановлений строк.
05 березня 2020 року Дяк Тетяна Ігорівна – представник КП «Жилкомсервіс» подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.
Відзив мотивовано тим, що обов`язок по відшкодуванню шкоди у зв`язку з залиттям квартири має бути покладений на КП «ХТМ», який відповідно до укладеного договору № 15/1 від 13 лютого 2012 року є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в частині технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Вимогами чинного законодавства не передбачено обов`язку КП «Жилкомсервіс» здійснювати капітальний та поточний ремонт.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КП «ХТМ» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 49352 грн, моральну шкоду в розмірі 5000 грн, а також судові витрати в розмірі 10429,45 грн. В у іншій частині позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт залиття належної позивачеві квартири з вини КП «ХТМ» та розмір завданої матеріальної шкоди підтверджено належними та допустимими доказами, що не спростовано КП «ХТМ», а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Виходячи з конкретних обставин справи, характеру спричинених позивачу моральних страждань, а також вимог розумності та справедливості з КП «ХТМ» в рахунок відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути 5000 грн. 
17 серпня 2020 року ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.
Заява мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції частково задоволено позовні вимоги, однак при ухваленні рішення не вирішено питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, які були заявлені позивачем у встановленому законом порядку.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КП «ХТМ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6409,90 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розмір витрат на професійну правничу допомогу документально підтверджений у встановленому законом порядку, однак враховуючи, що позов задоволено частково, стягненню підлягають витрати пропорційно задоволених вимог. 
07 жовтня 2020 року Ващенко Тетяна Денисівна - представник КП «ХТМ» подала апеляційну скаргу на рішення та додаткове рішення суду першої інстанцій, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову до КП «ХТМ».
Апеляційна скарга мотивована тим, що КП «ХТМ» не є належним відповідачем у справі. На виконання умов договору № 15/1 від 13 лютого 2012 року КП «ХТМ» виконало роботи з підготовки житлового будинку АДРЕСА_2 до опалювальних сезонів в 2017-2018, в 2018-2019 pоки, включаючи промивання та гідравлічне випробування систем централізованого опалення та гарячого водопостачання. Під час випробування систем під тиском ніяких дефектів виявлено не було. 01 вересня 2018 року порив трубопроводу відбувся через внутрішню корозію внаслідок довготривалої експлуатації трубопроводу понад встановлений строк експлуатації. Обов`язок по заміні трубопроводів цих систем, строк експлуатації яких сплив, що у випадку нездійснення цих робіт приводить до пориву в системах, залишено за їх балансоутримувачем та управителем – КП «Жилкомсервіс», який має відповідати за завдану шкоду.
30 листопада 2020 року ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішенням Харківської міської ради та умовами укладеного між КП «Жилкомсервіс» та КП «ХТМ» договору обов`язок щодо здійснення контролю за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень, утримання в належному технічному стані, здійснення технічного обслуговування та ремонту внутрішньобудинкових мереж та вжиття заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій покладено на КП «ХТМ», який має нести відповідальність за завдану унаслідок залиття квартиру, що узгоджується з усталеною судовою практикою.
КП «Жилкомсервіс» рішення та додаткове суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Ващенко Т.Д. - представника КП «ХТМ» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України та частини першої статті 369 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 05 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. (т. 1, а. с. 19).
Рішенням Харківської міської ради від 26 липня 2006 року № 69/06 було створено КП «Жилкомсервіс».
Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2006 № 1186 визначено виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харкова: з управління будинком, спорудою або групою будинків - КП «Жилкомсервіс», з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, зокрема, КП «ХТМ».
13 лютого 2012 року між КП «Жилкомсервіс» та КП «ХТМ» було укладено договір, відповідно до пункту 1.1 якого управитель доручає, а виконавець приймає на себе обов`язок надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в частині технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем центрального опалення та гарячого водопостачання: мережі, арматура на них прилади та обладнання, які розміщені в межах будинку та виконання робіт з усунення аварійних ушкоджень на внутрішньобудинкових системах, управитель зобов`язується прийняти та оплатити виконавцю надані послуги.
Пунктами 2.3.2 та 2.3.5 вказаного договору сторони передбачили, що виконавець зобов`язаний здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень, утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені цим договором.
01 вересня 2018 року сталось залиття вказаної квартири. Комісією дільниці № 18 КП «Жилкомсервіс» складено акт обстеження квартири від 05 вересня 2018 року № 349, яким підтверджено факт залиття квартири та встановлено, що причиною пошкодження є прорив трубопроводу d =32 на технічному поверсі будинку (т. 1, а. с. 22).
З метою з`ясування обставин, що мають значення справи, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2019 року по справі призначалася судова будівельно-технічна експертиза.
Згідно з Висновком комплексної судової будівельно-технічної експертизи № 6723/7299, складеним 18 грудня 2019 року судовими експертами ОСОБА_3 та Назаровим С.І. ХНДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, розмір матеріальної шкоди, заподіяної власнику квартири АДРЕСА_1 внаслідок її залиття складає 49352,00 грн (т. 1, а. с. 108- 128).
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 8, 9 частини другої статті 19 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частин другої, четвертої, шостої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2016 року № 1186 № «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова» визначено статус КП «Жилкомсервіс» як управителя будинків, а КП «ХТМ» - як виконавця послуг з їх утримання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управителем є особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору. Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень, утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та/або законодавством.
Статтею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач зобов`язаний укладати договір з власником (співвласниками) на утримання на балансі відповідного майна; утримувати на балансі майно, визначене договором з власником (співвласниками); вести бухгалтерську, статистичну та іншу, передбачену законодавством, звітність відповідно до законодавства; забезпечувати управління майном власними силами або укладати договір з юридичною особою на управління майном; забезпечити умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил; забезпечити належну експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.
Згідно з пунктами 5, 6 частини другої статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач зобов`язаний забезпечити умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил, а також забезпечити належну експлуатацію та утримання майна, що передане на його баланс.
Підпунктом 8 частини другої статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок управителя забезпечувати здійснення профілактичних, поточних, капітальних та аварійних ремонтів відповідно до встановлених стандартами, нормативами, нормами і правилами вимог щодо строків та регламентів.
Відповідно до статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель має право, зокрема, укладати договори з виробниками, виконавцями, споживачами в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров`ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, та врахувавши обставини, за яких сталося залиття квартири, а також умови укладеного між відповідачами договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на КП «ХТМ» обов`язку з відшкодування заподіяної позивачу майнової та моральної шкоди.
Зазначений висновок узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 640/20533/16-ц (провадження № 61-27366св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 640/419/17 (провадження № 61-32844св18) щодо застосування вказаних норм права.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Додаткове рішення суду першої інстанції також є обґрунтованим, виходячи з такого.
Матеріали справи свідчать, що адвокат Крижановський М.В. представляв інтереси позивача в суді першої інстанції на підставі Договору про надання правничої допомоги № 04/10 від 03 жовтня 2018 року, додаткової угоди № 1 від 03 жовтня 2018 року та Додаткової угоди № 2 від 13 серпня 2020 року до договору №04/10 від 03 жовтня 2018 року про надання правничої допомоги, укладених між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Єрмолаєв, Крижановський та партнери» (т. 1, а.с. 14-16, т. 2, а. с. 94).
Згідно з актом № 1 виконаних робіт від 13 серпня 2019 року до Договору № 04/10 від 03 жовтня 2018 року, додаткової угоди № 1 від 03 жовтня 2018 року, складеним 13 серпня 2019 року, позивачу надано такі послуги: надання усної консультації з вивченням документів та обставин справи - 30 хв, 500 грн; аналіз законодавства та судової практики - 30 хв, 500 грн, складання позовної заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири та подання до суду - 2 год., 2000 грн, ознайомлення з висновком судово-технічної та електротехнічної експертизи від 18 грудня 2019 роек, складання заяви про збільшення позовних вимог, її формування, надсилання учасникам справи та подання до суду – 45 хв, 750 грн, аналліз відзиву – КП «Жилкомсервіс» - 30 хв, 500 грн, складання клопотання про заміну неналежного відповідача – 15 хв, 250 грн, складання позовної заяви (у новій редакції) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири -15 хв, 250 грн, аналіз відзиву КП «ХТМ» - 15 хв, 250 грн, складання відповіді на відзив, його надсилання учасникам справи та подання до суду – 30 хв, 500 грн, участь у судових засіданням – до п`яти засідань – 1500 грн.
Загальна вартість витрат на професійну правову допомогу складає 7000 грн, оплата яких підтверджується квитанцією № 0.0.1150702559.1 від 05 жовтня 2018 року.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Так, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Ураховуючи надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та відсутність поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з КП «ХТМ» на користь ОСОБА_1 витрат на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких пропорційно до задоволених позовних вимог становить 6409,90 грн.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи КП «ХТМ» про те, що залиття квартири позивача відбулося внаслідок експлуатації трубопроводу понад встановлений строк експлуатації, у зв`язку з чим через внутрішню корозію відбувся прорив трубопроводу та спростовуються матеріалами справи. Клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи з метою доведення зазначених обставин КП «ХТМ» не заявило, а отже не скористалося наданою процесуальним законом можливістю доведення перед судом відсутності своєї вини у заподіянні шкоди позивачу. Акт №174/7559 щодо готовності до опального періоду 2018-2018 року, на який посилається відповідач в обґрунтування заперечень щодо відсутності підстав для стягнення шкоди, не є беззаперечним доказом відсутності вини КП «ХТМ» у залитті кватири, оскільки його складено 11 червня 2018 року, а залиття мало місце 01 вересня 2018 року, тобто, з певним проміжком часу. Також, суд враховує, що відповідно до п. 38 додатку № 1 до Договору 15/1 «Перелік послуг з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та гарячого водопостачання» до закінчення опалювального сезону складати опис несправностей системи опалення або гарячого водопостачання, що підлягають усуненню в неопалювальний сезон. Доказів, що КП «ХТМ» надавало КП «Жилкомсервіс» опис несправностей системи опалення або гарячого водопостачання, які необхідно усунути у зв`язку зі значним часом експлуатації трубопроводу – пропозиціїї щодо необхідності заміни труб, тощо матеріали справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Ващенко Тетяни Денисівни - представника Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 12 лютого 2021 року.
Головуючий                                                                 А.В. Котелевець
Судді                                                                          І.В. Бурлака
       В.Б. Яцина