П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16лютого 2021 року                                                                      місто Київ
 
справа № 757/35735/20-ц
апеляційне провадження № 22-ц/824/674/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Головачова Я.В.,
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії "Донецька залізниця" на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Литвинової І.В. від 9 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати,  
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку та компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.
 
Позов обґрунтовано тим, що 12 квітня 2007 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду постачальника проїзних документів станції Єнакієве у ДП "Донецька залізниця". Наказом від 16 січня  2016 року № 15/Н станція Єнакієве перепідпорядкована станції Микитівка ДП "Донецька залізниця". Наказом № 01-сс від 6 липня 2016 року з 8 липня 2016 року трудовий договір з працівниками відокремленого підрозділу Станція Микитівка         ДП "Донецька залізниця"продовжений у виробничому підрозділі Станція Микитівка СП "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".
 
Наказом від 10 липня 2017 року № 4566/ДН-ос ОСОБА_1 звільнена із займаної посади з 17 липня 2017 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату). Відповідач у прошення трудового законодавства не провів з неюостаточного розрахунку при звільненні та не здійснив виплату всіх належних їй сум.
 
Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 13 411 грн. 20 коп. (грошова компенсація за невикористану відпустку в розмірі 6 410 грн. 36 коп. та вихідна допомога в розмірі 5 726 грн. 41 коп.), компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі      3 065 грн. 57 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі                           228 249 грн. 40 коп.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 9 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ "Українська залізниця"на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі, оплату за вимушений простій, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу при звільненні в розмірі 13 411 грн. 20 коп., суму компенсації середнього заробітку в розмірі 228 249 грн. 48 коп., суму компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі               3 065 грн. 57 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. Стягнуто з АТ "Українська залізниця" в дохід Держави судовий збір в розмірі 2 447 грн. 56 коп.
 
У поданій апеляційній скарзі АТ "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії  "Донецька залізниця", посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року за № 126/2/21-10.2, який підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а також те, що у зв`язку з відсутністю первинних документів у виробничому підрозділі "Станція Микитівка" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" неможливо підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не були оплачені судовим збором. Розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтовано високим порівняно зі складністю справи, крім того розгляд справи проводився в спрощеному порядку без виклику сторін, а тому стягнення 5 000 грн. за супровід адвоката в суді першої інстанції є неправомірним.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення та вказує, що невиплата належних позивачці сум при звільненні, виникла з вини відповідача, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Витрати на правову допомогу є співмірними з обставинами даної справи, при цьому скаржником не доведено їх неспівмірність.
 
Представник АТ "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії  "Донецька залізниця" - Комісарова А.В. в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити. 
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Також заявив про намір подати докази понесених судових витрат під час апеляційного перегляду рішення.
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії  "Донецька залізниця" підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Судом установлено, що 12 квітня 2007 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду постачальника проїзних документів станції Єнакієве у ДП "Донецька залізниця". 
 
Відповідно до Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-ІV та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 ДП "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".
 
Наказом від 16 січня  2016 року № 15/Н станція Єнакієве перепідпорядкована станції Микитівка ДП "Донецька залізниця". Наказом № 01-сс від 6 липня 2016 року з 8 липня 2016 року трудовий договір з працівниками відокремленого підрозділу Станція Микитівка         ДП "Донецька залізниця" продовжений у виробничому підрозділі Станція Микитівка СП "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".
 
Наказом від 10 липня 2017 року № 4566/ДН-ос ОСОБА_1 звільнена із займаної посади з 17 липня 2017 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату).
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивачці не було виплачено усіх сум, належних до виплати звільненому працівнику, зокрема компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні, що в сукупності становить 13 411 грн. 20 коп., при цьому, відповідачем не було спростовано розмір заборгованості, наданий позивачкою. Оскільки при звільненні позивачці не були виплачені належні їй суми, з відповідача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
 
Згідно із частиною 1 статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
 
Так, відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
 
Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30
червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
 
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
 
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Як убачається з матеріалів справи, при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація за 34 невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 6 410 грн. 36 коп., а також вихідна допомога в розмірі 5 726 грн. 41 коп., що в сукупності становить 13 411 грн. 20 коп. (а.с.30).
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).
 
Врахувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 у день звільнення не було виплачено всіх сум, що належать їй від ПАТ "Українська залізниця", тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки та вихідна допомога при звільненні.
 
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності вказаних доказів відхиляються колегією суддів. Відповідачем фактично підтверджується наявність заборгованості перед позивачем, проте власних розрахунків суду не надано.
 
Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
 
Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-III (далі - Закон № 2050-III) передбачено, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
 
Статтею 2 Закону № 2050-III визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
 
За приписами статей 3, 4 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
 
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
 
Пунктами 2, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок N 159) передбачено, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
 
Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
 
За результатом системного аналізу наведених норм, компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином проведених розрахунків, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати, загальна сума якої складає 3 065 грн. 57 коп.
 
Також є обґрунтованим висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею                      117 КЗпП України відповідальність.
 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
 
Оскільки ПАТ "Українська залізниця" не провело розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, розрахунок середнього заробітку має бути проведений з 18 липня 2017 року по 13 жовтня 2020 року (в межах позовних вимог).
 
Суд першої інстанції правильно вказав, що оскільки ПАТ "Українська залізниця" не провело розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 228 249 грн. 48 коп.
 
Разом з тим, сума середнього заробітку за час затримки більша за розмір заборгованості  у 17 разів. 
 
Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2017 - 2020 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
 
З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачці виплат у сумі 30 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
 
Ураховуючи наведене, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 228 249 грн. 48 коп. підлягає зміні.
 
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року за № 126/2/21-10.2, який підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а також те, що у зв`язку з відсутністю первинних документів у виробничому підрозділі "Станція Микитівка" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" неможливо підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати, колегія суддів вважає необхідним зазначити таке.
 
Та обставина (в контексті даної справи), що по день звільнення позивачці виплачувалася заробітна плата спростовує доводи скаржника про неможливість їх виплати у  липні 2017 року при звільненні, при тому, що обставини, які б впливали на цей процес фактично не змінилися. Також суд враховує, що відповідачем було видано наказ про звільнення позивачки та внесені відповідні зміни у трудову книжку, що у сукупності свідчить про наявність документів працівників у виробничому підрозділі "Станція Микитівка" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця". Крім того, місцезнаходженням відповідача є місто Київ, у зв`язку із чим  перешкоди для належного виконання обов`язків перед позивачкою судом не встановлено.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не були оплачені судовим збором не впливають на суть рішення, а тому відхиляються колегією суддів.
 
Щодо посилань у апеляційній скарзі на неспівмірність витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.
 
Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Відповідно до частин 3, 4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
Частиною 5 статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надав суду копію договору про надання правничої допомоги № 20-05/1 від 20 травня 2019 року, акт про надання правничої допомоги № 09/10-2 від 13 жовтня 2020 року із зазначенням переліку наданих послуг, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 23 від 13 жовтня 2020 року на суму 15 000 грн.
 
В акті про приймання виконаних робіт (наданих послуг) № 09/10-2 від 13 жовтня  2020 року зазначено обсяг і вартість наданих послуг, з розрахунку 1 год. - 1 000 грн.,: ознайомлення з документами щодо справи (1 год.) - 1 000 грн.; пошук судової практики (0,5 год.) - 500 грн.; розробка судової стратегії (1 год.) - 1 000 грн.; підготовка розрахунків заборгованості відповідача (2,5 год.) - 2 500 грн.; підготовка позовної заяви та подання її до суду (5 год.) - 5 000 грн.; супровід справи у суді першої інстанції (в т.ч. подача заяв, клопотань та участь у судових засіданнях) - фіксований гонорар 5 000 грн. 
 
Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги щодо фіксованого гонорару в розмірі 5 000 грн. за супровід справи в суді першої інстанції не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
 
Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
 
Оскільки фіксована частина гонорару за супровід справи в суді першої інстанції не містить детального опису правничої допомоги за вказану послугу (вартість норми години за кожну з перелічених дій, перелік вчинених дій), то підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в цій частині відсутні у зв`язку з недоведеністю їх розміру. 
 
Ураховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні, а саме зменшенню стягнутої грошової суми з 228 249 грн. 48 коп. до 30 000 грн.; з 15 000 грн. до 10 000 грн. відповідно.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії "Донецька залізниця" задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 листопада 2020 року в частині  стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 з 228 249 грн. 48 коп. до 30 000 грн.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 листопада 2020 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 з15 000 грн. до         10 000 грн.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 листопада 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави, з 2 447 грн. 56 коп. до 464 грн. 76 коп.
 
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 9 листопада       2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 2 березня 2021 року. 

 
 
Головуючий                                                                                                

 
 
Судді: