Номер провадження: 22-ц/813/4947/21 
Номер справи місцевого суду: 522/21427/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року про відмову у вжитті заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 31.10.2016 року у розмірі 10 000 дол. США. 
Одночасно із позовом, позивач подав також заяву про вжиття заходів забезпечення позову, за наслідками розгляду якої, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2020 року в задоволенні заяви було відмовлено. 
У квітні 2020 року, ОСОБА_1 знову звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, у якій просив суд накласти арешт на Ѕ нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та заборонити ОСОБА_3 та будь – яким особам вчиняти будь – які дії, пов`язані із продажем, даруванням чи відчуженням чи іншим шляхом Ѕ квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до набрання рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики законної сили. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 ,- « про вжиття заходів забезпечення позову» - відмолено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 щодо вжиття заходів забезпечення позову по справі №522/21427/19. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року – залишити без змін (а.с. 77-79). 
В судове засідання, призначене на 11.02.2021 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.
10.02.2021 року на електрону пошту апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 , у якому останній просить розглянути справу без участі ОСОБА_1 за наявними в справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 у вжитті заходів забезпечення позову, районний суд виходив з того, що в заяві про забезпечення позову заявник не навів доказів чому не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також заявник не зазначив доказів, що існує реальна загроза невиконання рішення суду. Крім того судом зазначено, що позивачем не зазначено, що даний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами.
Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, з огляду на таке. 
Так, процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначаються ст. 149 ЦПК України, згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову"зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, зокрема, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову не відповідає вищезазначеним вимогам.
Так, з виділених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики від 31.10.2016 року у розмірі 10 000 дол. США., що на день подання позовної заяви становить еквівалент в національній валюті України гривні за офіційним курсом НБУ – 240000 грн. 
При цьому, зі змісту заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову вбачається, що мотивацією для необхідності вжиття заходів забезпечення позову є те, що відповідачкою не виконано своїх зобов`язань перед позивачем за договором позики на суму 240 000 грн. та повертати борг відповідачка відмовляється, посилаючись на фінансові труднощі, у зв`язку із чим, позивач об`єктивно має обґрунтовані підстави побоюватись, що така позиція відповідачки утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення такого позову. 
Позивач просить забезпечити позов Ѕ об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що на думку позивача буде достатнім в разі задоволення позову, оскільки квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
З огляду на викладене, апеляційний суд, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява щодо наявності спору, оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид пропонованого забезпечення позову та врахувавши співмірність виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогам, дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги частково та накладення арешту на Ѕ нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 . 
Оскільки забезпечення позову носить тимчасовий характер, тому апеляційний суд не вбачає порушень також прав відповідачки по справі ОСОБА_2 .
В решті заяви про забезпечення позову слід відмовити, оскільки накладення арешту на Ѕ нерухомого майна, а саме квартири буде достатнім та ефективним способом забезпечення позову, з огляду на те, що накладення арешту Ѕ квартири унеможливлює вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо неї.
Апеляційний суд, також приймає до уваги посилання позивача щодо відсутності підстав, які б накладали на суд обов`язок, згідно ч.3 ст. 154 ЦПК України щодо застосування зустрічного забезпечення, оскільки позивач має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання на території України та майно, що знаходяться на території України і якого достатньо у випадку відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Низкою рішень Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (зокрема рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 04.12.1995 р. та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003 р.).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ квартири є обґрунтованою, оскільки такий спосіб забезпечення позову прямо передбачений чинним законодавством та є співмірним із заявленими позовними вимогами. У разі невжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, матиме місце невиконання можливого судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Натомість, відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначене, помилково пославшись на те, що зі змісту заяви не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову, а також на те, що існує реальна загроза невиконання рішення суду. 
При цьому, суд також не взяв до уваги висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17, в якій зазначено, що за змістом ст. 149, 158 ЦПК України умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду з прийняттям постанови по суті вимог заявника.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 149, 150, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2020 року – скасувати.
Прийняти постанову. 
Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову – задовольнити частково. 
Накласти арешт на Ѕ нерухомого майна, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 . 
В решті вимог заяви – відмовити.
Ухвалу для виконання направити Управлінню державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Черняховського,6).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.02.2021 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.С. Комлева