УХВАЛА

01 квітня 2021 року 
м. Київ
справа № 460/4940/20
адміністративне провадження № К/9901/5290/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мацедонської В.Е.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року 
у справі №460/4940/20
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправними дій та стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 грудня 2018 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця в розмірі 128229,86 грн.; стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по невиплаті індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 грудня 2018 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця в сумі 128229,86 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року, позов задоволено частково: визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 грудня 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як  базового місяця; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу в повному розмірі індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 грудня 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення індексації грошового забезпечення в сумі 128229 грн. 86 коп. відмовлено.
18 лютого 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року  у справі №460/4940/20.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору за подання касаційної скарги.
Надано скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії ухвали, для усунення недоліків касаційної скарги, які зазначені в мотивувальній частині ухвали.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (код 0102932584740) копія ухвали суду від 05 березня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху отримана скаржником 15 березня 2021 року.
25 березня 2021 року до Верховного Суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків та платіжне доручення №673 від 18 березня 2021 року. 
Таким чином, особою, що подала касаційну скаргу, були усунуті недоліки касаційної скарги, які були зазначені в ухвалі Верховного Суду від 05 березня 2021 року, що дає змогу вирішити питання про відкриття або відмову у відкритті касаційного провадження.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Водночас, пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Разом з цим, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього     Кодексу     справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції»     займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді, яка не відноситься до посад, які у значенні Закону України “Про запобігання корупції” передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища та спірні правовідносини у цій справі склались з приводу проходження позивачем публічної служби, а отже в розумінні частини 6 статті 12 КАС України є справою незначної складності.
Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру судових рішень, суд першої інстанції розглянув дану справу за правилами спрощеного провадження.
Предметом розгляду даної справи є визнання протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу з урахуванням січня 2008 року як базового місяця; стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по невиплаті індексації грошового забезпечення з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.
В касаційній скарзі відповідач зазначає, що вирішення спору в даній справі має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки аналіз рішень судів касаційної інстанції за останні роки (згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень) вказує на відсутність єдиної позиції Верховного Суду у аналогічних спорах.
Водночас, посилаючись на різноманітність судової практики Верховного Суду, скаржник не зазначає, в яких судових рішеннях суду касаційної інстанції існують різні правові висновки при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, не зазначає норму права та правовідносини, які вона врегульовує, що потребують висновку Верховного Суду стосовно питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики чи інших обставин, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 КАС України, які б надавали суду право відкрити касаційне провадження.
Крім цього, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 КАС України, оскільки крім загальних посилань на винятковість справи, мотиви, наведені у касаційній скарзі, зводяться до тлумачення норм, якими врегульоване питання визначення базового місяця    для нарахування індексації грошового забезпечення.  
Твердження скаржника про те, що справа має виняткове значення для відповідача не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів або свідчили про наявність заінтересованості не лише Луцького прикордонного загону, а у сфері Державної прикордонної служби України в цілому в результатах розгляду саме цієї справи.
При цьому Суд зауважує, що справа яка має виняткове значення для її учасника, може бути виокремлена із загальних правил розгляду адміністративних справ Верховним Судом, якщо особа яка подає касаційну скаргу, обґрунтовано довела, що саме цей випадок стосується його безпосередньо, порушує його права, свободи та інтереси.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до цитування Конституції України, Законів України «Про прикордонну службу України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», переоцінки доказів у справі, неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанції, що виключає можливість їх перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені  статтею 341 КАС України.
За таких обставин, Верховний Суд зазначає, що оскільки пункт 2 частини п`ятої    статті 328 КАС України  передбачає можливість перегляду, в якості винятку, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції лише у разі, якщо скаржником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї правової норми, проте позивачем таких винятків не зазначено, а аргументи касаційної скарги зводяться до тлумачення матеріальних і процесуальних норм, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.
Також суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1  статті 7 Закону України «Про судовий збір»  сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись статтями  12,  328,  333 КАС України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі №460/4940/20.
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

..................................
..................................
..................................

А.В. Жук
В.Е. Мацедонська
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду