Ухвала
Іменем України    
    
26 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/539/17
провадження № 61-15178ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , до якої приєдналася ОСОБА_3 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року в складі судді: Савлук Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року в складі колегії суддів: Кулікової С. В., Желепи О. В., Олійника В. І., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 вересня 2016 року між позивачами та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/2 частини квартири, згідно якого ОСОБА_3 подарувала їм 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Другим співвласником квартири є відповідач ОСОБА_6 , яка зареєстрована у ній. При спробі вселитися у спірну квартиру та завести свої речі, ОСОБА_6 вхідні двері квартири не відчиняє, у квартиру не впускає. Крім того, у квартирі, без зареєстрованого у встановленому порядку права власності та реєстрації, проживає син відповідача ОСОБА_5 , який також чинить перешкоди в користуванні указаною квартирою. Позивачі указують на те, що вони не надавали згоди на вселення ОСОБА_5 у квартиру та його присутність у квартирі не влаштовує позивачів, у зв`язку з чим він підлягає виселенню.
 
Позивачі просили: 
зобов`язати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у кв. АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_5 з кв. АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2019 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення, в частині позовних вимог, які пред`явлено до відповідача ОСОБА_6 , у зв`язку зі смертю останньої.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення задоволено частково. 
 
Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з боку відповідача вчиняються перешкоди позивачам у користуванні квартирою, яка перебуває у їх спільній частковій власності, оскільки за встановлених судом обставин є доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_5 одноосібно користується квартирою та розпоряджається майном на власний розсуд. Внаслідок неприязних стосунків, які склалися між позивачами та відповідачем, ОСОБА_5 не надає позивачам доступ до квартири, що призводить до порушення права володіння та користування відповідними частками квартири, якими володіють позивачі, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про вселення позивачів до квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
 
При відмові в задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_5 , суд першої інстанції вважав, що обґрунтовуючи підстави для звернення до суду з вимогою про виселення відповідача ОСОБА_5 з квартири, позивачі посилались на те, що відповідач вселився до квартири без дозволу інших співвласників квартири, права на користування цією квартирою не має, тому підлягає виселенню із спірного житлового приміщення. Під час розгляду цивільної справи змінились обставини, якими позивачі обґрунтовували підстави для звернення до суду з вимогами про виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки внаслідок смерті співвласника квартири ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах визначеного законодавством строку заяву про намір прийняти спадщину до органів нотаріату подав спадкоємець першої черги за законом - син померлої ОСОБА_5 , відповідач у справі. При цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), та не позбавляє його права користуватись часткою квартири, яка входить до спадкової маси. Тому суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення вимог про виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки в межах даного спору відпали обставини, які слугували підставою для звернення позивачів з цим позовом до суду. Під час підготовчого судового засідання позивачі не скористались процесуальним правом подати заяву про зміну підстав позову, а доведення підстав позову є обов`язком позивачів у справі, оскільки від цього залежить визначення правового статусу кожної із сторін у даній справі щодо вищевказаної квартири та їх обсяг житлових прав та обов`язків.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2020 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився зі висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_5 та зазначив, що рішення в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. В межах визначеного законодавством строку заяву про намір прийняти спадщину до нотаріуса подав спадкоємець першої черги за законом - син ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , відповідач у справі, при цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України), та не позбавляє його права користуватись часткою квартири, яка входить до спадкової маси, а тому суд першої інстанції зробив вірний висновок про відсутність підстав для задоволення вимог про виселення відповідача.
 
При цьому, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру за час життя його матері не може бути правомірним, так як є рішення суду, яке набуло законної сили, про його виселення, оскільки підстави для надання оцінки правомірності вселення відповідача у квартиру за час життя його матері відпали, враховуючи, що мати відповідача померла, та він на даний час є єдиним її спадкоємцем, який у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що свідчить про наявність у нього права на користування часткою квартири, яка входить до спадкової маси. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги, як безпідставні, про те, що ОСОБА_5 ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі та права на проживання не мав та не набув, оскільки відсутність реєстрації у спірній квартирі не свідчить про відсутність права на користування частиною квартири, яка входить до спадкової маси.
 
Аргумент апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 у визначеному законом порядку не зареєстрував право на спадкове майно, суд відхилив, як такий, що висновків суду щодо наявності права у відповідача користуватися частиною квартири, яка входить до спадкової маси, не спростовує. При цьому реєстрація права породжує наявність права розпоряджатися майном, а не користування ним.
 
ОСОБА_1 17 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка також підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року.
 
22 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, подала заяву про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 , у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову про виселення ОСОБА_5 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2020 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скраги. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 листопада 2020 року ці недоліки було усунуто та надано уточнену касаційну скаргу від 28 грудня 2020 року, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо виселення та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову про виселення ОСОБА_5 .
 
Підставою, на якій подається уточнена касаційна скарга від 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц, де зазначено, що «тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права». Також ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду України у справі № 676/1958/16-ц, де зазначено, що право розпорядження спадщиною виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку». У касаційній скарзі зазначається про те, що відповідач ОСОБА_5 ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі та права проживання у ній не мав та не набув. Існує судове рішення про виселення ОСОБА_5 у справі № 755/29264/14-ц, яке набрало чинності та виконано в частині виселення у 2016 році. У статтях 1268, 1269, 1261-1219 ЦК України не зазначено, що спадкоємець набуває права користування спадковим майном. Відсутність оформленого права в установленому законом порядку права власності на спадщину свідчить про відсутність права на частину квартири, яку він успадкував та не дає права на проживання у спірній квартирі. Тому ОСОБА_5 підлягає виселенню.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суд першої інстанції встановив, що 21 березня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. В. посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_6 придбали у ОСОБА_7 в рівних частках кожна квартиру АДРЕСА_1 . 
 
22 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник передала в дар, а обдаровувані безоплатно прийняли у власність належну дарувальнику Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в таких частках: ОСОБА_1 приймає у власність 1/6 частку квартири, а ОСОБА_4 - 1/3 частку квартири. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. 
 
Після смерті ОСОБА_6 , заяву про прийняти спадщину до Десятої Київської державної нотаріальної контори 14 січня 2019 року подав спадкоємець першої черги за законом - її син ОСОБА_5 , та згідно  відповіді нотаріальної контори, на звернення відповідача, станом на 14 січня 2019 року ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину.
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 
 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 зроблено висновок, що «згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза її волею, то вона мала право домагатися відновлення свого права на неї. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру».
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 359/11363/15-ц (провадження № 61-16806св18) вказано, що «законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».
 
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 755/8062/13-ц (провадження № 61-8403св18) вказано, що «частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Судом попередніх інстанцій встановлено і це підтверджується доказами у справі, що після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне їй майно, яке успадкував ОСОБА_1 одноосібно, оскільки інші спадкоємці відмовилися від прийняття спадщини. Отже, ОСОБА_1 звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, став власником квартири АДРЕСА_1, тому має право володіти та користуватися цим майном. Відсутність реєстрації права власності на зазначену квартиру зумовлює обмеження у праві розпорядження нею».
 
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Встановивши, що після смерті співвласника квартири ОСОБА_6 спадщину прийняв спадкоємець першої черги за законом її син ОСОБА_5 та відповідач у справі, до якого пред`явлено вимоги про виселення із спірної квартири, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_5 .
 
Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц та постанові Верховного Суду України у справі № 676/1958/16-ц є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , до якої приєдналася ОСОБА_3 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою, вселення та виселення.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            Н. О. Антоненко
 
                                                                                                        М. М. Русинчук