ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/8499/20                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Балаклицький А.І.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 березня 2021 року                                                                                        м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Безименної Н.В.
                                                                 Черпіцької Л.Т.
За участю секретаря                               Вінокурової І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни, Служби безпеки України, Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа - Адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач – ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни, Служби безпеки України (далі – СБУ), Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа - Адміністрація Державної прикордонної служби України, в якому просив:
- визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо складання довідки про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду щодо громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та скасувати довідку про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 ;
- визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо прийняття постанови від 10.08.2020 р. та скасувати постанову від 10.08.2020 р. Служби безпеки України про заборону в`їзду громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 ;
- визнати протиправними дії начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта ОСОБА_3 та скасувати рішення начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 .
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що необхідність заборони в`їзду має обґрунтовуватися вчиненням суспільно небезпечного діяння та/або обставинами, що вказують на його вчинення, і передують винесенню рішення про заборону в`їзду в Україну.
21 січня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача  - Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Також, 21 січня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника   ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів та відкладення розгляду справи, у зв`язку з наданням правової допомоги  іншому клієнту в іншій судовій справі.
Розгляд справи було відкладено.
25 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від відповідача - начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
26 січня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Служби безпеки України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
22 лютого 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника   ОСОБА_1 надійшли клопотання про виклик свідків, в яких просив допитати свідка ОСОБА_4 та викликати до суду свідка ОСОБА_5 , місце роботи - Служба безпеки України.
Протокольними ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у задоволенні вищевказаних клопотань представника ОСОБА_1 - відмовлено.
Також, 22 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшла заява про залучення третьої особи, в якій просив залучити у якості третьої особи  - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.
Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про залучення третьої особи – відмовлено.
Крім цього, 22 лютого 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів.
Також, 22 лютого 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення доказів, в якій просив забезпечити докази по справі № 320/8499/20 шляхом їх витребування від Служби безпеки України, а саме: 
- контррозвідувальної справи (у тому числі, постанову про заведення контррозвідувальної справи відносно громадянина Ізраїля - ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 );
- усіх документів, які були враховані під час прийняття постанови від 10.08.2020 року про заборону в`їзду громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та довідки про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду громадянину ОСОБА_7 .
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення доказів – задоволено частково. Витребувано у Служби безпеки України належним чином засвідчені копії усіх документів, які були враховані під час прийняття постанови від 10 серпня 2020 року про заборону в`їзду громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ). Встановлено строк для подання витребуваних доказів до 10 березня 2021 року.
10 березня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Служби безпеки України надійшли додаткові пояснення разом із витребуваними документами.
Також, 10 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача – Тарасова Сергія Олексійовича надійшло клопотання, в якому повідомляє про нездійснення ним представництва інтересів ОСОБА_1 в Шостому апеляційному адміністративному суді, у зв`язку із розірванням Договору про надання правової допомоги від 13.03.2020 року та просить повідомляти позивача для участі у справі за його адресою реєстрації.
10 березня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від адвоката Строгого Валерія Федоровича надійшла заява, у якій просив допустити його до участі у справі в якості представника ОСОБА_1 , у зв`язку із укладенням Договору про надання правової допомоги від 09 березня 2021 року.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином держави Ізраїль, що підтверджується копією паспортного документа № НОМЕР_2 , який видано 20.11.2019 року.
18 серпня 2020 року у пункті пропуску через державний кордон "Бориспіль" під час здійснення прикордонного контролю на в`їзд в Україну відносно громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбулось спрацювання бази даних Державної прикордонної служби України з індексом "Д" - доручення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом.
Так, у зв`язку зі збігом інформації про особу, яка перетинає державний кордон, а саме, відносно громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з інформацією, що зберігається в оперативних базах даних системи "Гарт-1" за індексом "Д", було виконано алгоритм дій передбачений Порядком №535 та, у зв`язку з підтвердженням інформації, начальником першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшим лейтенантом ОСОБА_3 , відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України "Про прикордонний контроль", прийнято рішення від 18 серпня 2020 року про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 .
Рішення від 18 серпня 2020  року про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну громадянину ОСОБА_7 було прийнято начальником першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшим лейтенантом ОСОБА_3 ,  на підставі постанови Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року.
Так, відповідно до вказаної постанови Служби безпеки України від 10 серпня 2020 року, заборонено громадянину держави ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд на територію України строком на 3 (три) роки до 10.08.2023 року.
Зі змісту постанови Служби безпеки України від 10 серпня 2020 року про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_7 слідує, що Службою безпеки України було отримано у встановленому законом порядку дані, згідно яких, ОСОБА_1 перебуває в Україні з метою керівництва злочинною організацією, яка вчинятиме тяжкі чи особливо тяжкі злочини. Крім того, Джабалі Мухаммад сприятиме зустрічам представників злочинних організацій або організованих груп для розроблення планів і умов спільного вчинення злочинів, матеріального забезпечення злочинної діяльності чи координації дій об`єднань злочинних організацій або організованих груп.
З урахуванням зазначеного, Служба безпеки України, на виконання статті 2 Закону України "Про Службу безпеки України", з метою своєчасного попередження протиправних проявів, які безпосередньо загрожують життєво важливим інтересам України, для забезпечення національної безпеки України та охорони громадського порядку, а також, керуючись ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №280 від 17.04.2013 року, дійшла висновку, що дії громадянина ОСОБА_7 суперечать інтересам забезпечення державної безпеки України.
Постанова Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року прийнята на підставі Довідки щодо підстав для заборони в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року №14/15760, яка містить гриф обмеження доступу "Для службового користування" та є службовою інформацією оперативного характеру, розголошення якої може призвести до негативних наслідків у сфері забезпечення державної безпеки.
Не погоджуючись із вищевказаними діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
У відповідності до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі – Закон № 3773-VI).
Пунктом 6 частини 1 статті 1 вищевказаного Закону визначено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Частиною 1 статті 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
В силу ч. 3 ст. 3  Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 13 Закону № 3773-VI передбачено підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.
За приписами частини 1 статті 13 Закону № 3773-VI, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;  якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
У відповідності до частини 2 статті 13 Закону № 3773-VI, за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Частиною 3 статті 13 Закону № 3773-VI закріплено, шо рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
З огляду на зазначене, рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки може прийматися, зокрема, Службою безпеки України.
Положеннями статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992 року № 2229-XII (далі – Закон № 2229-XII) визначено, що Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Згідно частини 1 статті 2 вищевказаного Закону № 2229-XII, на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
Частиною 2 статті 2 Закону № 2229-XII передбачено, що до завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Приписами пункту 13 частини 1 статті 24 Закону № 2229-XII закріплено, що Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана, зокрема, брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
Наказом Служби безпеки України від 01 червня 2009  року №344 затверджено  Інструкцію про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - Інструкція №344).
Пунктом  2 Інструкції №344 передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в`їзду) приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України. За інформацією, одержаною від органу безпеки іноземної держави, рішення про заборону в`їзду приймається в порядку, передбаченому цією Інструкцією та відповідним міжнародним договором України.
Відповідно до абз. 1 п. 3 Інструкції №344, у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом готується довідка.
Згідно пункту 4 Інструкції №344, довідка, підготовлена регіональним органом, направляється на погодження функціональному підрозділу Центрального управління по лінії роботи. Начальник функціонального підрозділу Центрального управління зобов`язаний не пізніше десятиденного строку погодити довідку та повернути її регіональному органу, а якщо правових підстав для прийняття рішення про заборону недостатньо - повернути довідку без погодження з відповідним письмовим обґрунтуванням. Вимога щодо строку погодження довідки не поширюється на випадок, передбачений пунктом 5 цієї Інструкції. 
За приписами п. 6 Інструкції №344, на підставі відомостей, викладених у довідці, у функціональному підрозділі Центрального управління, регіональному органі готується постанова про заборону в`їзду в Україну (додаток до Інструкції). Викладення інформації з обмеженим доступом у постанові не допускається.
У відповідності до пункту 7 Інструкції №344, постанова складається у двох примірниках, які підписуються оперативним співробітником, та погоджуються: у Центральному управлінні - начальником функціонального підрозділу або його заступником; у регіональному органі - начальником органу або його заступником. Примірники постанови затверджуються Головою СБ України або його першим заступником чи заступником відповідно до розподілу функціональних обов`язків. Строк заборони в`їзду в Україну особі обчислюється з дати затвердження постанови.
Як вбачається з матеріалів справи, Службою безпеки України прийнято постанову від 10 серпня 2020 року, якою заборонено громадянину держави ОСОБА_7 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд на територію України строком на 3 (три) роки до 10.08.2023 року (Т. 1 а.с. 150).
Вищевказана постанова прийнята на підставі Довідки Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України щодо підстав для заборони в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року №14/15760 (Т. 1 а.с. 160).
Як вірно зазначено судом першої інстанції, вказана Довідка містить гриф обмеження доступу "Для службового користування" та є службовою інформацією оперативного характеру, розголошення якої може призвести до негативних наслідків у сфері забезпечення державної безпеки.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що Довідка від 10 серпня 2020 року №14/15760 складена з порушенням норм Інструкції №344.
З даного приводу,  колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Інструкції №344, у довідці зазначаються:
1) дані про особу, якій передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я, друге ім`я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон; 
2) обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України);
3) в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захисту державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці;
4) пропонований строк заборони в`їзду в Україну особі (від шести місяців до п`яти років);
5) відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в`їзду в Україну особі, зокрема: обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.
Отже, передумовою для прийняття постанови про заборону в`їзду є викладені у довідці відомості, які повинні включати у себе, зокрема, обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду. А саме, рішення про заборону в`їзду повинно прийматися виключно у випадку, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення особою суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.
Згідно частини 1 статті 19 Закону України "Про національну безпеку України" від 21.06.2018  року №  2469-VIII (далі – Закон №  2469-VIII), Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, економічної та інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Пунктом 4 статті 1 Закону №  2469-VIII визначено, що державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру.
У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону №  2469-VIII, національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Служба безпеки України, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, тощо, та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. 
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, саме по собі рішення про заборону в`їзду на територію України, прийняте Службою безпеки України в рамках здійснення завдань, покладених на неї Законом України "Про контррозвідувальну діяльність", має превентивний характер, відповідно, прийняттю такого рішення не обов`язково має передувати здійснення особою порушення законодавства та наявність будь-яких кримінальних проваджень.
При цьому, відсутність у довідці посилань на порушені статті Кримінального кодексу України зумовлена метою контррозвідувальної діяльності і не порушує приписи ст. 62 Конституції України.
Таким чином, твердження апелянта про те, що необхідність заборони в`їзду має обґрунтовуватися вчиненням суспільно небезпечного діяння та/або обставинами, що вказують на його вчинення, і передують винесенню рішення про заборону в`їзду в Україну, а не навпаки, колегія суддів вважає необґрунтованими.
З огляду на зазначене, також, безпідставними є доводи апелянта про те, що у Довідці зазначаються обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема, факти вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посилання на відповідну статтю Кримінального кодексу України.
Колегія суддів зазначає, що відсутність судових рішень про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, а також, те, що він не є учасником кримінального провадження, жодним чином не впливає на прийняття рішення про заборону в`їзду іноземцю, оскільки, стаття 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» такої умови не містить.
Отже, безпідставним є посилання апелянта на лист Служби безпеки України від 23.09.2020 року  №14/3/1/Т-579/14-18269нт, в якому зазначено про відсутність оголошення позивачу підозр щодо вчинення кримінальних правопорушень, оскільки, Довідка, на підставі якої прийнята оскаржувана постанова СБУ, не є документом, який стосується кримінальних проваджень.
Доводи апелянта про те, що  Служба безпеки України не надала належні, допустимі та достовірні докази щодо отримання інформації у встановленому законом порядку відносно ОСОБА_1 , колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Так, інформація, що міститься в Довідці Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України щодо підстав для заборони в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року №14/15760, підтверджується наданим СБУ суду апеляційної інстанції листом Міністерства громадської безпеки та Поліції Держави Ізраїль від 05 березня 2021 року №-7871-01-2021 з грифом ДСК, з якого вбачається, що вказана інформація, також, надавалася Службі безпеки України листом від 25 червня 2020 року (Т. 2 а.с. 168-169). 
Твердження апелянта про те, що у вищевказаній Довідці не вказано постійне місце проживання позивача, колегія суддів приймає до уваги, однак, вважає, що вказана обставина не спростовує факту наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду Джабалі Мухаммаду на територію України.
Посилання апелянта в суді апеляційної інстанції на видачу Джабалі Мухаммаду посвідки на постійне проживання, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, видача такого документу здійснюється органами Державної міграційної служби України, а не Службою безпеки України та не впливає на можливість прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення суду не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме, Закон України «Про імміграцію», колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, як зазначено Службою безпеки України у відзиві на апеляційну скаргу та не спростовано апелянтом, у серпні 2020 року Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування громадянину Держави ОСОБА_7 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання.
В  силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів наголошує на тому, що апеляційна скарга не містить доводів про необгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни та Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), а тому, оцінка рішення суду першої інстанції в цій частині судом апеляційної інстанції не надається.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи вищезазначене, оскільки, апелянтом не спростовано правомірність прийняття Службою безпеки України постанови про заборону в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Судова колегія приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №  30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                       Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                          Безименна Н.В.
                                                                                                  
                                                                                                 Черпіцька Л.Т.

Повний текст постанови виготовлено 22.03.2021 р.