УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 688/2507/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/52/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 січня 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд
 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Гринчука Р.С., Костенка А. М., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання – Чебан О.М.,
з участю представника апелянта, прокурора,

 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2020 року, суддя Стаднійчук Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Прокуратури Хмельницької області, Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та витребування майна,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Прокуратури Хмельницької області, Славутської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до договору купівлі-продажу № 5 від 05.04.2004 року, укладеного між Шепетівською об`єднаною державною податковою інспекцією та ОСОБА_7 , та витребування у ПАТ «Комерційний банк «Надра» 24/100 частин приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з допоміжними приміщеннями загальною площею 231 кв.м. у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - 4/100 частин приміщень вказаного магазину з допоміжними приміщеннями загальною площею 49,9 кв.м.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що вироком Славутського міського суду від 17.07.2003 року було конфісковано та передано в дохід держави 28/100 частин належного їй на праві приватної власності магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 280,9 кв.м. В подальшому зазначений вирок суду першої інстанції було скасовано вищестоящим судом, а кримінальну справу проти неї закрито у зв`язку з недоведеністю участі у вчиненні злочину. 05.04.2004 року Шепетівська об`єднана державна податкова інспекція через брокерську контору ПП «Промтехресурс» уклала з ОСОБА_7 договір № 5 купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого останній придбав 28/ НОМЕР_1 частин магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Вказаний договір не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований у Шепетівському БТІ. 27.04.2007 року 24/100 зазначеного приміщення загальною площею 231 кв.м у ОСОБА_7 придбало ВАТ КБ «Банк «Надра». Після смерті ОСОБА_7 18.01.2010 року належні йому 4/100 частин приміщення вказаного магазину загальною площею 49,9 кв.м. в порядку спадкування перейшли до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
На думку позивача, оскільки договір купівлі-продажу №5 від 05.04.2004 року було укладено без нотаріального посвідчення, тому він є нікчемним в силу закону, а майно за таким договором з урахуванням вимог ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №6/5/3/41 від 04.03.1996 року підлягає витребуванню від добросовісного набувача на її користь.
Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.
Постановою Верховного Суду від 12.06.2019 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції вказав на те, що єдиним належним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків у вигляді вартості майна, а саме, з Державної казначейської служби України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду від 03.03.2020 року замінено відповідача Славутську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області її правонаступником, Головним управлінням Державної податкової служби у Хмельницькій області.
Ухвалою суду від 28.05.2020 року клопотання позивача про заміну неналежного відповідача задоволено, замінено неналежного відповідача ПАТ «Комерційний банк «Надра» на належного відповідача, ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 26.08.2020 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 та залучено ОСОБА_1 до участі у справі в якості співвідповідача.
       Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10.09.2020 року позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 24/100 частин нежитлового приміщення з допоміжними приміщеннями, загальною площею 231 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 4/100 частин нежитлового приміщення з допоміжними приміщеннями, загальною площею 49,9 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог відмовлено.
       Частково задовольняючи позов суд виходив з недоведеності вимог в частині нікчемності договору купівлі-продажу №5 від 05.04.2004 року. В той же час на думку суду, позивач має право на витребування частини належного їй приміщення магазину у добросовісного набувача з урахуванням вимог ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду від 10.09.2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки його було залучено до участі у справі в якості співвідповідача на стадії судового розгляду без відповідного клопотання позивача. Суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ухвалив витребувати майно за відсутності відповідної позовної вимоги. Враховуючи, що вимога про витребування майна є похідною від встановлення судом факту нікчемності правочину, тому відмова суду в частині вимог щодо нікчемності договору є підставою і для відмови у позові в частині витребування частини приміщення магазину. Судом допущено порушення норм ст.ст. 330, 388 ЦК України, оскільки у нього, як добросовісного набувача, майно не може бути витребувано. Крім того, витребування майна сприятиме порушенню його прав, оскільки призведе до покладення на нього надмірного індивідуального тягаря, пов`язаного з необхідністю пошуку способів компенсації своїх майнових втрат. Судом також не взято до уваги висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 року щодо належного способу захисту порушеного права позивача. 
       В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та додатково послався на необхідність застосування наслідків спливу позовної давності.
Прокурор в суді проти апеляційної скарги заперечив. 
       Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи судом були повідомлені належним чином. Від відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 
       Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Оскільки апелянт ОСОБА_1 оспорює судове рішення в частині, що стосується задоволення позовних вимог щодо нього, тому суд апеляційної інстанції не досліджує справу в частині, що стосується задоволення позовних вимог щодо інших відповідачів. 
       Судом встановлено, що 14.05.2002 року Шепетівською міжрайонною прокуратурою відносно ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.
Вироком Славутського міського суду від 17.07.2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 23.09.2003 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України та засуджено із застосуванням ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією 1/4 частини майна без позбавлення права займати посади в органах державної влади. На підставі ст. 75 КК України її звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Крім того, вироком було постановлено передати в дохід держави 28/100 частин магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як такого, що нажитий злочинним шляхом.
16.09.2004 року ухвалою Верховного Суду України вирок Славутського міського суду Хмельницької області від 17.07.2003 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 23.09.2003 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
01.10.2007 року вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_2 було виправдано за недоведенням її участі у вчиненні злочинів.
06.08.2008 року ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області вказаний вирок Славутського міськрайонного суду був скасований, а матеріали кримінальної справи направлені на новий судовий розгляд.
26.03.2009 року ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області кримінальну справу направлено Шепетівському міжрайонному прокурору для проведення додаткового розслідування.
29.12.2009 року старшим слідчим Шепетівської міжрайпрокуратури винесено постанову про закриття кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину за п. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, у зв`язку з недоведеністю її участі у вчиненні злочину.
06.12.2011 року постановою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області скасовано вищезазначену постанову слідчого Шепетівської міжрайонної прокуратури про закриття кримінальної справи, кримінальну справу направлено Шепетівському міжрайонному прокурору для відновлення слідства та організації подальшого розслідування.
28.01.2012 року за наслідками проведеного додаткового досудового слідства старшим слідчим Шепетівської міжрайонної прокуратури винесено постанову про закриття кримінальної справи відносно позивача у зв`язку з недоведеністю участі у вчиненні злочину.
У зв`язку з виконанням вироку Славутського міського суду Хмельницької області від 17.07.2003 року право власності на 28/100 магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було зареєстровано за Шепетівською об`єднаною податковою інспекцією.
За вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що 28/100 частин магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 280,9 кв.м. вибули із володіння ОСОБА_2 проти її волі внаслідок незаконної конфіскації державою та подальшої реалізації майна державним органом приватній особі. 
05.04.2004 року у Шепетівській філії Хмельницької обласної товарної біржі між ПП «Промтехресурс» та ОСОБА_7 було укладено договір № 5 купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_7 придбав 28/100 частин приміщень магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 217,1 кв.м. та частину підвалу магазину площею 63,9 кв.м, загальною площею 281 кв.м. 
26.12.2012 року Шепетівським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності ОСОБА_7 на вказане майно.
27.04.2007 року ВАТ КБ «Надра» за договором купівлі-продажу частки нежитлового приміщення придбало у ОСОБА_7 24/100 частки приміщення спірного магазину, загальною площею 231 кв.м. 16.05.2007 року зареєстровано право власності ВАТ КБ «Надра» на вказане майно.
У зв`язку зі смертю ОСОБА_7 належні йому 4/100 частин приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 49,9 кв.м. прийняли у спадщину ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . 
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.08.2013 року ОСОБА_5 виділено в натурі у власність частину нежитлових приміщень магазину, загальною площею 80,6 кв.м., до яких не увійшли 4/100 спірних приміщень цього магазину. 
28.04.2017 року на підставі договору купівлі-продажу майна право власності на 24/100 частини нежитлового приміщення магазину перейшло до ОСОБА_3 
02.07.2019 року на підставі договору дарування право власності на вказані 24/100 частини магазину перейшло до ОСОБА_1 . 
З метою захисту свого порушеного права власності на частину приміщення магазину ОСОБА_2 неодноразово зверталася в судові та правоохоронні органи.
Так, в 2013 році позивач звернулася в Шепетівський міськрайонний суд із позовом до прокуратури Хмельницької області, Шепетівської об`єднаної Державної податкової інспекції Хмельницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним зверненням в дохід держави 28/100 частин магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.06.2013 року позов було задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 1663827 грн. на відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.12.2013 року, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.06.2013 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що позивачем не було вчинено дій з витребування майна в натурі.
В травні 2014 року позивач звернулася в суд з позовом про зобов`язання ПАТ КБ «Надра» повернути в натурі (витребувати з чужого незаконного володіння) 24/100 частин приміщень магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з допоміжними приміщеннями, загальною площею 231 кв.м.; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - повернути в натурі (витребувати з чужого незаконного володіння) 4/100 частин приміщень магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з допоміжними приміщеннями, загальною площею 49,9 кв.м., а всього 28/100 частин приміщень спірного магазину, загальною площею 280,9 кв.м.
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27.10.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21.01.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року, в задоволенні позову було відмовлено на тій підставі, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту своїх майнових прав.
У вересні 2015 року на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" позивач звернулася до прокурора Хмельницької області з заявою про вирішення питання щодо відшкодування завданої їй шкоди. Листом від 20.11.2015 року Шепетівського міжрайонного прокурора Свіргунець А.А. повідомлено, що законом не передбачено прийняття прокуратурою постанови щодо визначення розміру відшкодованої шкоди та її право підлягає поновленню відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону шляхом звернення до фінансового органу за місцем її проживання з вимогою про відшкодування вартості майна.
15.12.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Шепетівської об`єднаної податкової інспекції ГУ ДФС у Хмельницькій області з вимогою вирішити питання про можливість повернення її в натурі або відшкодування вартості 28/100 частин приміщень магазину. Листом № 103/2220 від 05.01.2016 року Шепетівська об`єднана податкова інспекція відмовила заявнику як у поверненні майна в натурі, так і у відшкодуванні завданих збитків в грошовому виразі.
У червні 2016 року ОСОБА_2 втретє звернулася до суду з даним позовом, врахувавши правові висновки, викладені судами у попередніх справах.
Відмовляючи у вимозі щодо застосування наслідків нікчемності правочину суд обґрунтовано виходив з того, що з урахуванням вимог ст.ст. 215, 216, 655, 657 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції закону від 15.05.2003 року, договір № 5 купівлі-продажу нерухомого майна від 05.04.2004 року не є нікчемним в силу закону, тому відповідних юридичних наслідків нікчемності правочину, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і щодо повернення майна в натурі, в даному випадку не настає. 
Задовольняючи позов в частині витребування майна суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Такий висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-2407цс15 та у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 року у справі №688/4167/16-ц.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьої статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 
Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом
(пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147.
За змістом частин третьої, четвертої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.
Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
Тобто, у разі витребування майна від добросовісного набувача його права та інтереси підлягають захисту у порядку, передбаченому частинами третьою-четвертою статті 390 ЦК України.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.07.2019 року у справі № 61-38621св18.
Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. 
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Враховуючи предмет позову та обставини справи, судом першої інстанції обґрунтовано вказано на необхідність застосування до спірних правовідносин як норм ЦК України, так і вимог спеціальних норм матеріального права. 
При цьому заборона на витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, встановлена ч. 2 ст. 388 ЦК України не може бути перешкодою для захисту права позивача у визначений нею спосіб, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи та вимог Закону. 
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом першим частини першої статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», (далі – Закон), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно зі ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують або порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, визначених у п. 2 ч. 1 цієї статті.
Відповідно до п. 2 ст. 3 Закону у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) майно, конфісковане або звернене у дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.
Майно, зазначене в п. 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина.
Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю (ч.ч. 2, 3, 4 ст. 4 Закону).
Відповідно до п. 14 Положення «Про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» майно, конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт, повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. У разі, якщо повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій , яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість. У випадку, коли майно було передано за плату, питання відшкодування його вартості за вимогою громадянина вирішує фінансовий орган, якщо кошти за майно надійшли до державного бюджету, або в інший орган, що одержав кошти за це майно. Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.
Таким чином, витребування в натурі частини нежитлового приміщення його власником ОСОБА_2 від добросовісного набувача цього майна за безвідплатним договором дарування, ОСОБА_1 , у зв`язку із незаконним позбавленням власника майна внаслідок незаконного засудження, відповідає вимогам Закону та є належним способом захисту порушеного права, який відповідає ст. 16 ЦК України. 
Посилання апелянта на порушення судом норм міжнародного права є необґрунтованим.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання органів державної влади у володіння майном відбувалося згідно із законом, тобто має існувати розумна пропорційність між застосованими засобами та переслідуваною метою. Суд повинен визначити, чи був забезпечений справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу щодо цього питання та інтересами відповідної окремої компанії (рішення ЄСПЛ у справі «Г.І.Е.М.С.Р.Л. та інші проти Італії», заява №1828/06, п. 293, від 28.06.2018 р.).
Будь-яке втручання у мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час оцінки дотримання цієї умови необхідно здійснити комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур (рішення ЄСПЛ у справі «Лекіч проти Словенії», заява №36480/07, п. 95, від 11.12.2018 р.).
В даному випадку, враховуючи незаконне позбавлення позивача ОСОБА_2 права власності на належне їй нерухоме майно внаслідок її незаконного засудження і неможливість відновлення порушеного права особи в інший спосіб, зокрема, шляхом мирного врегулювання спору, тому висновок суду першої інстанції щодо необхідності захисту порушеного права у спосіб витребування майна від добросовісного набувача на користь власника слід визнати обґрунтованим, таким, що узгоджується з приписами статті 1 Першого протоколу до Конвенції і є пропорційним з переслідуваною метою. 
Необхідно також зауважити, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до уповноважених органів держави з метою захисту свого права в порядку та спосіб, які були визначені цими органами, однак кожного разу отримувала відмову у захисті з різних правових підстав. При цьому висновки судів різних інстанцій та державних установ щодо порядку та способу захисту порушених прав позивача були протилежно різними та юридично невизначеними, що не сприяло дієвому захисту права власності ОСОБА_2 . 
На цьому, зокрема, наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Свіргунець проти України», заява №38625/10 від 30.04.2020 року. Суд, зокрема зауважив, що конфіскація нерухомості та відмова держави або повернути це майно заявниці або відшкодувати їй його вартість після припинення застосування цього заходу становило втручання в її майнові права відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Тривале позбавлення заявниці її майна та нездатність держави-учасниці відшкодувати його вартість було незаконним. 
Доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.06.2019 року, справа №688/2507/16-ц також слід визнати необґрунтованими, оскільки питання стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків-вартості майна в особі Державної казначейської служби України не може бути вирішено судом у зв`язку з відмовою позивача ОСОБА_2 від зміни позовних вимог в суді першої інстанції та, відповідно, заміни відповідача (залучення співвідповідача) у справі. 
Крім того, на дату ухвалення вищевказаної постанови суду касаційної інстанції 12.06.2019 року ще не було ухвалено рішення ЄСПЛ у справі «Свіргунець проти України» від 30.04.2020 року, висновки якого мають пріоритетне правозастосовне значення по відношенню до рішення касаційного суду при вирішенні цієї справи національним судом. 
Посилання апелянта ОСОБА_1 на порушення судом приписів ст. 51 ЦПК України є також безпідставним, оскільки його залучення до участі у справі в якості співвідповідача відбулося з дотримання процесуальної норми, за клопотанням позивача ОСОБА_2 на підставі ухвали суду від 26.08.2020 року. 
Посилання представника апелянта у поясненні апеляційному суду на необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 , будучи стороною у справі, не звертався до суду першої інстанції з відповідною заявою щодо застосування наслідків спливу позовної давності. Крім того, в апеляційній скарзі апелянт не вказував на цю обставину, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції. 
Не спростовують висновків суду першої інстанції також й інші доводи апеляційної скарги.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Судді:                        Р.С. Гринчук

                       А.М. Костенко

О.І. Ярмолюк