Ухвала
Іменем України
 
01 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 643/18741/19
провадження № 61-1959ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2020 року у складі судді Довготько Т. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Хорошевського О. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Третя Харківська міська державна нотаріальна контора, П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора, про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: Третя Харківська міська державна нотаріальна контора, П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора, про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 18 листопада 1983 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб, під час якого ними набуто у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
 
На день відкриття спадщини вона була зареєстрована та проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 . За життя 
ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 26 січня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В. за реєстровим № 1-263, яким належне йому на праві власності майно він заповідав ОСОБА_2 
 
19 квітня 2006 року із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Третьої Харківської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 .
 
Вона, як дружина спадкодавця, відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців першої черги у ОСОБА_3 немає. Вона є інвалідом II групи загального захворювання, а отже, як непрацездатна вдова померлого, на підставі частини першої статті 1241 ЦК України має право на половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкову частку).
 
19 квітня 2006 року вона на прохання ОСОБА_2 підписала заяву про відмову від спадщини, посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М. О. за реєстровим № 2-573, вважаючи її простою формальністю, що необхідна для оформлення спадщини відповідача. 
 
16 червня 2006 року державний нотаріус Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницька В. П. видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається з частини квартири, без урахування її обов`язкової частки. 
 
Вказувала, що під час підписання такої заяви вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, мала вади зору, тяжко хворіла та перенесла операції, тоді як до обов`язкової частки від якої вона відмовилася, входить частина квартири, яка є місцем її постійного проживання. Із тексту заяви від 19 квітня 2006 року не вбачається, що вона відмовилася саме від прийняття обов`язкової частки у спадщині, оскільки, підписуючи заяву вона вважала, що як спадкоємець за законом підписує заяву про відмову від спадщини, що мала бути успадкована ОСОБА_2 , як спадкоємцем за заповітом. Вона і надалі продовжує проживати у цій квартирі, сплачувати комунальні послуги, тоді як відповідач у ній не проживає. Крім того. нотаріусом не було роз`яснено їй право на відкликання цієї заяви. 
 
Посилаючись на наведене, позивач просила визнати недійсною її заяву 
від 19 квітня 2006 року, посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М. О. за реєстровим 
№ 2-573; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом 
від 16 червня 2006 року, видане державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницькою В. П., зареєстроване в реєстрі за 
№ 2-470, на ім`я ОСОБА_2 на спадкове майно, яке складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в частині, яка складає її обов`язкову частку на 1/4 частину цієї квартири.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 січня 
2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що  ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заява про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка була подана нею внаслідок помилки щодо її правових наслідків. За встановлених судами обставин справи ОСОБА_1 була обізнана про свої спадкові права як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї, нотаріус роз`яснив їй наслідки подання такої заяви, тоді як протилежного позивач не довела. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та доводам сторін, не навели обгрунтованих мотивів відхилення кожного аргументу, а також не перевірили наявність неправильного сприйняття нею правових наслідків поданої нею заяви, з огляду на її похилий вік і вади здоров`я, що вплинуло на її волевиявлення під час підписання заяви про відмову від прийняття спадщини. Необгрунтованими також вважала посилання судів на те, що її волевиявлення було вільним і вона розуміла правові наслідки такої заяви, оскільки нотаріус її прав та юридичних наслідків такого правочину їй не роз`яснила. Суди залишили поза увагою її доводи про те, що поданням такої заяви вона мала на меті підтвердити лише факт відсутності у неї претензій на частину квартири, яка повинна була бути успадкована за заповітом та, що вона не претендує на розподіл часток квартири між подружжям. Право на відкликання цієї заяви нотаріус також не роз`яснив. 
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, що суди попередніх застосували норми права без урахування: 
-          висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі 
№ 6-202цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс15; 
-          висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 лютого 
2018 року у справі № 273/175/16-ц, від 03 травня 2018 року у справі 
№ 334/7904/15-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 553/2778/15-ц, 
від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 18 листопада 1983 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
 
ОСОБА_1 із 01 квітня 1992 року є інвалідом ІІ групи загального захворювання безстроково.
 
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 грудня 1993 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до заповіту, посвідченого 26 січня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В., зареєстрований у реєстрі за № 1-263, ОСОБА_3 заповідав ОСОБА_2 належну йому частину квартири АДРЕСА_1 та все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
 
Відповідно до довідки Комунального житлово-експлуатаційного підприємства Московського району Харківської міської ради № 109, ОСОБА_3 по день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 разом із дружиною - ОСОБА_1 
 
19 квітня 2006 року із заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса Третьої Харківської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 
 
19 квітня 2006 року ОСОБА_1 подала заяву до Третьої Харківської державної нотаріальної контори, в якій повідомила, що має право на обов`язкову частку спадкового майна, так як вона є особою пенсійного віку, від спадщини відмовляється, все майно померлого є його особистим майном, на право власності вона не претендує, як співвласник не заперечує, що частка померлого в квартирі АДРЕСА_1 становила 1/2 частину, наслідки подачі зазначеної заяви їй державним нотаріусом роз`яснено. Вказана заява посвідчена державний нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори.
 
16 червня 2006 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 , видане Третьою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 2-470.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
 
Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
 
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. 
 
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
 
На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення під час підписання такої заяви, оскільки є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, мала вади зору, тяжко хворіла та перенесла операції, зокрема, вважала, що вона, як спадкоємець за законом, підписує заяву про відмову від спадщини, що мала бути успадкована 
ОСОБА_2 , як спадкоємцем за заповітом. 
 
Надаючи оцінку зазначеним доводам позивача, суди попередніх інстанції правильно виходили з того, що її волевиявлення щодо відмови від прийняття спадщини було вільним. Відмовляючись від спадщини, спадкоємець усвідомлював значення своїх дій, розумів обставини, що мають істотне значення. Нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори їй було роз`яснено юридичні наслідки такої відмови. Належних доказів на підтвердження того, що за станом здоров`я вона не могла правильно сприймати певні факти та обставини, позивач не надала.
 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що позивач у розумінні положень статті 229 ЦК України не довела належними і допустимими доказами наявність в її діях помилки при здійсненні правочину у вигляді відмови від прийняття спадщини, оскільки нотаріусом було роз`яснено суть її дії та зміст статей ЦК України, які регламентують право спадкоємця на відмову від спадщини, що серед іншого свідчить про її обізнаність, розуміння та усвідомлення значення своїх дій, природи оспорюваного правочину і його правових наслідків.
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 753/11731/15-ц, 
від 16 квітня 2018 року у справі № 638/7528/15-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 404/5790/16-ц, від 04 листопада 2019 року у справі № 552/4335/17-ц, 
від 23 січня 2020 року у справі № 705/2897/16-ц,від 12 січня 2021 року у справі 
№ 640/7901/17 та інших.
 
Перевіряючи наведені ОСОБА_1 підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України 
від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі 
№ 6-202цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15, від 16 березня 
2016 року у справі № 6-93цс15; та постановах Верховного Суду від 03 травня 
2018 року у справі № 334/7904/15-ц, від 15 серпня 2018 року у справі 
№ 553/2778/15-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц, Верховний Суд вважає їх необгрунтованими, оскільки зазначені постанови прийняті за інших встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи.
 
Також неспроможними є доводи заявника про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норми права у подібних правовідносинах без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 273/175/16-ц, оскільки зазначене судове рішення ухвалено за інших встановлених судами фактичних обставин, зокрема помилки, що наслідком укладеного нею правочину буде здійснення відповідачем за нею догляду.
 
Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених ними обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та належної оцінки судів. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини, надавати оцінку та здійснювати переоцінку доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Третя Харківська міська державна нотаріальна контора, П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора, про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак