ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року	Львів	Справа № 308/9797/20 пров. № А/857/2945/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання                    Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу відповідача, який зі слів іменований, як громадянин Федеративної Республіки Сомалі, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року (ухвалене у м. Ужгород судом у складі головуючого судді Фазикош О.В., повний текст рішення складено 25 вересня 2020 року) у справі № 308/9797/20 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 до відповідача, який зі слів іменований, як громадянин Федеративної Республіки Сомалі, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою забезпечення видворення за межі території України, суд-
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
У вересні 2020 року Військова частина НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України звернулася до суду із позовом, яким просила затримати громадянина Федеративної Республіки Сомалі, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 з     метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Затримано громадянина Федеративної Республіки Сомалі, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що позов про затримання іноземця, в т.ч. про продовження строку затримання може бути подано міграційним органом до суду після подання адміністративного позову про його примусове видворення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення. Однак, вказує, що військовою частиною позов про примусове видворення відповідача до суду не подавався, чим порушено визначену законом процедуру. Також вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачу були надані правові послуги передбачені ч. 2 ст. 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу». Зазначає, що надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком, встановленим законом.  
Позивач  подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, повістки-повідомлення скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на  електронну адресу учасників справи. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 127 КАС України часом вручення повістки вважається день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на електронну адресу особи.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Представник відповідача копію ухвали про відкриття апеляційного провадження з повісткою про виклик отримав електронною поштою 11.02.2021, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

 ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що відповідач, о 11 год. 15 хв. 23 вересня 2020 року в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, встановленим порядком був переданий на територію України з Словацької Республіки, який о 21 год. 15 хв. 18 вересня 2020р. був виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки на околиці н.п Крачава в районі №235-236 прикордонних знаків, 2000 м. від словацько    українського кордону, за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку, у складі групи осіб.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні.
Дії відповідача містять ознаки адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2    ст. 204-1 КУпАП.
Окрім того, судом також встановлено, що відповідач 15 листопада 2019 року в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб, під час проведення прикордонно    представницької зустрічі був переданий на територію України з Угорської Республіки, який 15 листопада 2019 року незаконно, поза межами пункту пропуску в районі 363 п/зн перетнув державний кордон з України в Угорську Республіку, у складі групи осіб та був затриманий прикордонною поліцією Угорської Республіки. 
За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.11.2019 року у справі 308/13040/19 був затриманий з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України. В послідуючому поміщений до Миколаївського ПТПІ ДМС України. На підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 року відповідача було звільнено з Миколаївського ПТПІ ДМС України.
Вказані обставини підтверджуються, окрім наданими в судовому засіданні поясненнями, письмовими доказами що додані до матеріалів справи, а саме: актом приймання-передавання особи - ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.09.2020 року складеного у п.п. через державний кордон «Ужгород» між Помічником Прикордонного Уповноваженого Словацької Республіки з однієї сторони та помічником Прикордонного Уповноваженого України про передачу; Протоколом про адміністративне затримання від 23.09.2020 року; рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.11.2019 року та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2020 року; довідкою від 24.09.2020 року №21/127.
Слід звернути увагу, що відповідача було передано в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що      відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, незаконно перетнув державний кордон України, беручи до уваги відсутність у відповідача документів, що дають право законно перебувати на території України, суд дійшов до висновку про задоволення позову. Крім цього, суд зазначив, що відповідач наміру самостійно повертатись до країни походження немає, тобто є обґрунтовані підстави вважати, що особа, яка підлягає примусовому видворенню ухилятиметься від виконання даного рішення та перешкоджатиме проведенню процедури видворення. Враховуючи вищенаведене та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке. 
Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається       Законом України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”.
Згідно ч. 2    ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.
Відповідно до ч. 1    ст. 26 цього Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною 5    статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»    передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно ч. 1    ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,    центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України врегульовані    статтею 288 КАС України. 
Зокрема абзац 1 частини 1 вказаної статті 288 передбачає, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Отже, з системного аналізу наведених правових норм слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства мають передувати дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. А саме  видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України є можливим лише на підставі рішення адміністративного суду.
Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до частини 1    статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
З приведених положень законодавства слідує, що затриманню іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні є можливим якщо  відносно такої особи подано адміністративний позов про примусове видворення і  зібраними у справі доказами підтверджуються обставини, що така особа ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
Однак, в матеріалах розглядуваної адміністративної справи відсутні докази того, що відносно відповідача уповноваженим органом було прийнято рішення  про його примусове повернення в країну походження або третю країну, і позивач ухилився від його добровільного виконання у визначений у зазначеному рішенні строк. 
Також, станом на дату винесення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення (25.09.2020 року) матеріали даної справи не містять доказів звернення уповноважених органів до суду  про  примусове видворення відповідача за межі України, або існування процедури примусового видворення відповідача на виконання відповідного рішення суду.
Окрім зазначеного матеріали справи не містять  будь-яких доказів або обґрунтованих доводів позивача з яких вбачалось, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його втечі, або відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
Як наслідок приведених положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача та висновки суду першої інстанції про необхідність  затримання відповідача з метою забезпечення його примусового видворення є безпідставними та необґрунтованими належними доказами.
Крім того, п. 2.7 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої    Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150    детально описано вжиття компетентними органами заходів щодо ідентифікації та документування іноземців та передбачає, що:
-у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу);
- у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС;
- у разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Таким чином, з метою ідентифікації іноземця до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач вживав заходи для ідентифікації особи відповідача з метою вирішення питання про його примусове видворення, зокрема щодо направлення до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця або через Департамент консульської служби МЗС запитів із долученням до них кольорових фотокарток відповідача, заповненої анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
Крім того, позивачем не доведено відсутність співпраці з боку відповідача під час процедури його ідентифікації. 
Також, колегія суддів наголошує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2019 року у справі № 308/13040/19 був затриманий з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Однак,  протягом такого затримання відповідача  впродовж шести місяців не  було забезпечено  ідентифікації названої особи та документування особи відповідача, доказів ухилення  відповідача від проведення заходів по його ідентифікації не надано. 
Посилання позивача стосовно обґрунтованості подання позову про примусове видворення на підставі того, що відповідач був затриманий за незаконне перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пунктів пропуску у складі групи осіб, у зв`язку з чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, не спростовують вище викладених висновків щодо відсутності підстав для затримання відповідача з метою його видворення. 
Дані обставини щодо незаконного перетинання відповідачем кордону можуть слугують підставою для винесення постанови про адміністративне правопорушення, та свідчать про вчинення останнім адміністративного правопорушення, та аж ніяк не можуть бути підставою для його затримання з метою видворення.  
Слід зазначити, що апеляційну скаргу відповідач також обґрунтовує тим, що судом порушено право відповідача на правову допомогу, визначене    ст. 16 КАС України, пунктом 9 Інструкції № 353/271/150.
За приписами пункту восьмого частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають особи, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - на всі види правових послуг, передбачені частиною другою статті 13 цього Закону, з моменту подання особою заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до прийняття остаточного рішення за заявою, а також іноземці та особи без громадянства, затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з моменту затримання.
Тобто, з моменту затримання, особа має право на всі види правових послуг, які передбачені частиною другою статті 13 Закону «Про безоплатну правову допомогу», а саме має право на захист та здійснення представництва її інтересів у судах, інших державних органів.
Частиною третьою статті 19 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» встановлено, що якщо особа належить до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону, Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги і письмово повідомляє про це особу або її законного представника, а також суд, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в яких здійснюватиметься представництво інтересів особи.
Вимогами пункту 9 Інструкції № 353/271/150 визначено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Частиною 3 статті 16 КАС України визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника (стаття 29 Конституції України).
Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Колегія суддів зазначає, що вимога надання правової допомоги з моменту затримання особи є обов`язком, встановленим Законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №473/4762/19.
Судом встановлено, під час судового засідання в суді першої інстанції був присутній відповідач, який самостійно представляв свої інтереси.  
Водночас, як слідує із змісту наданих відповідачем додаткових доказів суду апеляційної інстанції регіональним Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги  надано 23.09.2020 року доручення №2031 на представництво інтересів відповідача адвокатом Пачута О.М.
Однак, про наявність такого представника відповідача суд першої інстанції поінформовано не було, у зв`язку з чим  відповідачу не було забезпечено надання правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
Як наслідок,  колегія суддів констатує порушення права відповідача на правову допомогу, що в свою чергу потягло за собою допущення судом першої інстанції неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та постановлення нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак  апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду  скасувати з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.
Згідно п. 11 ч. 6     ст. 12 КАС України, для цілей цього    Кодексу    справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.
Керуючись ст. ст. 271, 272, 289, 308, 315, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,                           
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача, який зі слів іменований, як громадянин Федеративної Республіки Сомалі, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1  - задовольнити.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 вересня 2020 року у справі № 308/9797/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 до відповідача, який зі слів іменований, як громадянин Федеративної Республіки Сомалі, ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою забезпечення видворення за межі території України - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року.