ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року  
м. Черкаси   
справа № 703/2513/20 провадження № 22-ц/821/353/21 категорія 310020000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, у складі: головуючого судді Прилуцького В.О., дата складання повного тексту 24 грудня 2020 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що  ОСОБА_1 разом з відповідачкою перебував у шлюбі з 2007 року по 2016 рік. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом із відповідачкою. 
Рішенням суду від 22 листопада 2008 року з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частині його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Однак, за домовленістю з матір`ю доньки, відповідачкою у справі, донька з травня 2016 року почала проживати почергово 2 дні з матір`ю та 2 дні з батьком. Через те, що дитина і до цього часу проживає з обома батьками два через два дні, вважає, що стягнення з нього аліментів на утримання доньки є недоцільним. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не бажає відкликати виконавчий лист, тому ОСОБА_1 змушений звернутись до суду.
Просив суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання деньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до повноліття доньки. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності підстав для стягнення з відповідача аліментів на користь батька. Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту, а відтак, в задоволенні позову необхідно відмовити. 
Суд також врахував, що на момент розгляду справи наявне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів, яке ніким не оспорене та не скасоване. 
Крім того, в мотивувальній частині сторонам роз`яснено, що в даному випадку відповідно до вимог ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів за домовленістю між батьками може бути зменшено чи збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2020 року, як незаконне та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого суду є незаконне та має бути скасоване з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.
ОСОБА_1 зазначив, що звертаючись до суду із позовною заявою, він повністю довів обгрунтованість своїх позовних вимог, а саме те, що він є батьком дитини, факт того, що дитина періодично проживає з ним (за домовленістю з матерею) та факт утримання ним дитини.
Вважає, що суду надані належні та допустимі докази, визначені ст.ст. 180-181 СК України, які підтверджують підстави щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 . 
Не погоджуючись із висновками суду про невірно обраний спосіб захисту, ОСОБА_1 зазначив, що жодною нормою СК України або іншого нормативно-правового акта не передбачено заборони у зверненні до суду із позовною заявою про стягнення аліментів платником аліментів у випадку наявності підстав для стягнення аліментів із отримувача аліментів. Вважає, що роз`яснення суду в мотивувальній частині рішення про необхідність звернення до суду із врахуванням положень ст. 192 СК України є неправильним, оскільки в даному випадку правовідносини між сторонами повинні регулюватися положеннями ст.ст. 180-181 СК України. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 08 грудня 2007 року по 25 квітня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2016 року (а.с. 6).
Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19 грудня 2008 року (а.с.4).

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено категорії справ, що відносяться до малозначних.
П. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК визначено, що малозначними справами є в тому числі справи про стягнення аліментів. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

З матеріалів справи вбачається, що спір між позивачем та відповідачем виник з приводу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, частин 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. 
Частинами 1, 2 ст. 27 вищевказаної Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2016 року за наслідками розгляду цивільної справи № 703/1767/16-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто на утримання доньки ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 травня 2016 року і до повноліття дитини.
В рішенні суду також зазначено, що ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини на користь ОСОБА_2 (дружини).
З матеріалів справи вбачається, а саме з листа Служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради, що 05 червня 2018 року працівниками служби у справах дітей проведено спільну зустріч з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким було доведено норми ст. 192 СК України, а саме: розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшеною або збільшеною за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та і в інших випадках. 
Крім того, у травні 2016 року батьки малолітньої ОСОБА_3 досягли домовленості про порядок проживання дочки, а саме: дитина проживає по два дні почергово у кожного з батьків починаючи з 07 травня 2016 року. Ця домовленість засвідчена відповідними заявами (а.с. 9).
ОСОБА_1 , як на підставу для звернення з даним позовом та в апеляційній скарзі вказав, що нормами Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на утримання дитини мають право отримувати той з батьків з ким проживає дитина.
Факт проживання доньки ОСОБА_3 як у матері так і у батька два через два дні, сторони не заперечують, тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.
Відповідно до положення ч. 1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Оскільки інтереси дитини повністю захищені рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2016 року, позивач погодився із стягненням з нього аліментів у визначеному судом розмірі, тому в даному випадку підстав для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 підстав немає, оскільки ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами правомірність застосування в даному випадку вимог ст.ст. 180-183 СК України для стягнення на його користь аліментів.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення сторонам правильно було роз`яснено порядок звернення до суду з відповідним позовом згідно вимог ст. 192 СК України. Крім того, листом Служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради також доведено до відома сторін у справі положення вимог ст. 192 СК України, згідно з якими розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшеною або збільшеною за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та і в інших випадках. 
Висновок суду про те, що позивачем обрано невідповідний спосіб захисту є правильним, він не спростований доводами апеляційної скарги та відповідає встановленим обставинам справи. 
Судом надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Зазначене вище свідчить про правильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.  

Повний текст постанови виготовлено 02 березня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук        

Судді                                                                        О.В. Карпенко        

                                                        Л.В. Василенко