Постанова
Іменем України                                                          
 
13 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 686/6823/14-ц
провадження № 61-6475св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                    Ткачука О. С.,              
 
учасники справи:
позивач  -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 березня 2020 року у складі колегії суддів:Ярмолюка О. І., Купельського А. В., Янчук Т.О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2014 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовна заява мотивовано тим, що 10 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір про зобов`язання в майбутньому укласти договір купівлі-продажу садово-огороднього будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,12 га, розташованих у садівничому товаристві «Садівник», міста Хмельницького. Попередній договір посвідчений 10 грудня 2013 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новченковим І. В., зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 5527.
Однак, у визначений договором термін, а саме о 15 годині 00 хвилин 18 березня 2014 року відповідачка на укладення основного договору не з`явилась, не повідомила нотаріуса та позивача про причини неявки.
За змістом пункту 12 попереднього договору від 10 грудня 2013 року вбачається, що у випадку прострочення за цим договором, винна у простроченні сторона, зобов`язана сплатити на користь другої сторони штраф у розмірі 100 % розміру грошового забезпечення.
Посилаючись на зазначене,позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: стягнути із  ОСОБА_2 на його користь грошове забезпечення на виконання умов попереднього договору від 10 грудня 2013 року в розмірі           296 839,51 грн, що еквівалентно 25 040,00 доларів США; стягнути штраф за невиконання умов попереднього договору від 10 грудня 2013 року у розмірі            296 839,51 грн, що еквівалентно 25 040,00 дол США та стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 3 654,00 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 09 липня                 2014 року позов ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 грошове забезпечення за умовами попереднього договору від 10 грудня 2013 року в розмірі                      296 839,51 грн, що еквівалентно 25 040,00 доларів США.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 штраф за умовами попереднього договору від 10 грудня 2013 року в розмірі 296 839, 51грн, що еквівалентно 25 040,00 доларів США.
Вирішено питання судових витрат.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 19 вересня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено.
Заочне рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 09 липня 2014 року скасовано, справу призначено до судового розгляду.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 28 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення коштівзадоволено частково.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 грошове забезпечення за умовами попереднього договору від 10 грудня 2013 року в розмірі            600 459,20 грн, що еквівалентно 25 040, доларів США на час постановлення рішення суду.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 штраф за умовами попереднього договору від 10 грудня 2013 року в розмірі 420 321,44 грн та судовий збір в розмірі 3 775,80 грн. 
В решті позову відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала зобовязання за попереднім договором, а тому з неї підлягає стягненню грошове забезпечення у розмірі 600 459,20 грн, що еквівалентно 25 040,00 доларів США на час ухвалення рішення у справі. Зменшуючи розмір штрафу до 420 321,44 грн, суд першої інстанції, керуючись частиною третьої статті 551 ЦК України, виходив з наявності обставини, які мають істотне значення, а саме з доведеності відповідачем скрутного матеріального становища.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду апеляційну скаргу                ОСОБА_2 задоволено  частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                            від 28 листопада 2019 року в частині розміру стягуваних грошових коштів і судового збору змінено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 296 839,51 грн авансу,                  10 000, 00 грн штрафу та 1951, 33 грн судових витрат, а всього 308 790, 84 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 2 834, 06 грн судового збору.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що між сторонами був укладений і нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, які належать відповідачу. У рахунок часткової оплати вартості садового будинку позивач передав відповідачу 200 144,72 грн, що еквівалентно 25 040,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору. Сторони зобов`язалися укласти основний договір у строк до 19 березня 2014 року. Однак договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами у справі не було укладено, внаслідок чого передані позивачем грошові кошти є авансом, а оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу у сторони попереднього договору на випадок неукладення основного договору, то ці кошти підлягають поверненню позивачу. 
Зменшуючи розмір стягуваних грошових коштів, апеляційний суд виходив з того, що визначаючи суму грошового забезпечення та штрафу на час ухвалення рішення, суд першої інстанції не дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства та вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , який просив стягнути з відповідача 296 839,51 грн грошового забезпечення та                  296 839,51 грн штрафу, що еквівалентно 25 040 доларів США станом на                           23 червня 2014 року. Також судом першої інстанції не враховано в повній мірі майновий стан відповідачки, яка згідно довідки від 16 жовтня 2019 року № 4 працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «БОТЛ» продавцем продовольчих товарів та за період з 01 квітня до 30 вересня 2019 року її дохід склав 25 800,00 грн, а також остання самостійно виховує та утримує малолітню дитину. Ці обставини давали підстави суду зменшити розмір стягуваного з відповідачки штрафу до 10 000,00 грн.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У квітні 2020 року  ОСОБА_3 , через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду  касаційну  скаргу, в якій просив скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 березня 2020 року та залишити рішення суду першої інстанції в силі. Стягути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , понесені останнім судові витрати за подання касаційної скарги.
 
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема, судом не враховано положення статті 533 ЦК України, а  саме оскільки сторони попереднього договору домовилися про встановлення валютного застереження, то кошти що підлягають до стягнення з відповідача, у зв`язку із невиконанням останнього обов`язку щодо укладення основного договору, визначаються у гривні за офіційним курсом долара США на момент ухвалення рішення у справі. Тому визначена судом першої інстанції сума заборгованості не є виходом за межі позовних вимог, а становить суму заборгованості в іноземній валюті, яка визначена у гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення у даній справі, що в свою чергу, є реалізацією умови договору у вигляді валютного застереження.
 
Також, заявник зазначає, що зменшуючи розміру штрафу передбаченого сторонами у попередньому договорі купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, судом апеляційної інстанції неправомірно застосовано частину третю статті 551 ЦК України.
 
Зазначає, що апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 05 липня 2018 року по справі № 761/1617/15-ц,                 від 30 січня 2018 року у справі № 303/5407/15-ц, від 24 жовтня 2019 року у справі № 357/2127/18.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
Справа надійшла до Верховного Суду  у липні 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
10 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Новченковим І. В., за умовам якого сторони зобов`язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу садово-городнього будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,12 га, розташованих у садівничому товаристві «Садівник» міста Хмельницького. Зокрема, ОСОБА_2 повинна була продати, а                   ОСОБА_1 купити вказане нерухоме майно за суму грошових коштів, яка еквівалентна 38 000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення основного договору, з яких вартість садового будинку складає еквівалент 30 000, 00 доларів США, а вартість земельної ділянки еквівалент 8 000, 00 доларів США (а. с. 4).
 
Сторони зобов`язалися укласти основний договір у строк до 19 березня                   2014 року (пункт 2 попереднього договору).
 
У пункті 3 попереднього договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначили, що основний договір може бути укладений ними та посвідчений нотаріально у будь-який час і будь-яким нотаріусом за їх додатковою домовленістю, однак якщо основний договір не буле укладено до 15 години останнього дня строку, то цей договір має бути підписаний і посвідчений у приватного нотаріуса                    Новченкова І. В. о 15 годині останнього дня строку укладення основного договору.
 
При цьому сторони зобов`язалися з`явитися, підписати основний договір і забезпечити його посвідчення у місці, даті та часі, що визначені згідно з                 пунктом 3 цього договору (пункт 4 попереднього договору).
 
За змістом пункту 11 попереднього договору до моменту його підписання           ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_2 отримала грошове забезпечення у розмірі 200 144, 72 грн, що еквівалентно 25 040, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору, яке при укладенні основного договору буде зараховане в рахунок належної з покупця оплати садового будинку.
 
Пунктом 12 попереднього договору сторони встановили, що у випадку прострочення за цим договором винна в простроченні сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони штраф у розмірі 100 % розміру грошового забезпечення, зазначено в пункті 11 цього договору.
 
У строк, визначений попереднім договором, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не уклали договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, при цьому ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 сплачену ним суму грошового забезпечення.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частин 1-3 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.  
Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`зання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
 
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
 
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
 
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 200 144, 72, що еквівалентно 25 040, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення попереднього договору, є авансом, який підлягав поверненню.
 
Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти передані відповідачу є авансом, та підлягають поверненню позивачу відповідачкою.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.
 
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
 
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
 
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
 
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Оскільки позивач передав відповідачу аванс у розмірі 200 144,72 грн, що еквівалентно 25 040,00 доларів США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання відповідача триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу станом на 23 червня 2014 року (на час подання уточненої позовної заяви), еквівалентна 25 040,00 доларів США, становила 296 839, 51 грн.
 
Доводи касаційної скарги по про те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК України, а також суд не врахував висновки Верховного Суду, висловлені у постановах: від 05 липня 2018 року по справі № 761/1617/15-ц,  від 30 січня            2018 року у справі № 303/5407/15-ц, 24 жовтня 2019 року у справі                                     № 357/2127/18, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки Великою Палатою Верховного Суду  у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 298/10217/15-ц (провадження № 14-727/19) висловлено правову позицію щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, відповідно до якої стягнення суми боргу, з урахуванням умов договору та положень статті 533 ЦК України, підлягає в межах позовних вимог.
 
Крім того, відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору      (стаття 3 ЦПК України).
 
Оскільки процесуальним законом районному суду заборонено виходити за межі позовних вимог, тому судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.
 
Верховний Суд звертає увагу, що розглядаючи справи в межах заявлених позовних вимог у даних правовідносинах, потрібно виходити з того, що за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу - стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Виходячи з зазначеного, та враховуючи те, що позивачем не заявлялось вимог про стягнення заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення, то суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за умовами попереднього договору в розмірі                         600 459,20 грн, що еквівалентно 25 040, доларів США на час постановлення рішення суду вийшов за межі позовних вимог.
 
Ураховуючи умови укладеного договору та положення статті 533 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу (авансу) відповідно до умов договору та положень цієї норми, еквівалентної                              25 040,00 доларів США доларів США в межах позовних вимог, а саме у розмірі 296 839, 51 грн.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки вони пррийняті з правильним застосуванням норм матеріального права.
 
Стягуючи з відповідача на користь позивача штаф у розмірі 10 000, 00 грн, апеляційний суд виходив з того, що відповідач прострочив строк, передбачений попереднім договором, на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а тому зобов`язаний сплатити на користь позивача штраф, передбачений пунктом 12 попереднього договору.
 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.
 
За змістом статті 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
В силу частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Згідно зі статтею 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
 
У статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
 
Згідно з частинами першою-другою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
За змістом статей 629, 635 ЦК України, при вирішенні спору про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду необхідно встановити причину неукладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з`ясувати умови відповідальності, встановлені попереднім договором.
 
За приписами статей 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
 
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вини відповідача, а саме факту необґрунтованого ухилення відповідача від укладення основного договору, а тому відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності у виді штрафу, передбаченої у пункті 12 попереднього договору. Недоведення порушення відповідачем пункту 12 попереднього договору, тобто вини відповідача, виключає можливість застосування до нього штрафних санкцій.
 
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 жовтня                      2020 року у справі № 381/4667/16-ц.
 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Врахувавши висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 21 жовтня                      2020 року у справі № 381/4667/16-ц, колегія суддів дійшла висновку про вихід за межі касаційної скарги, та про скасування постанови апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі                           10 000, 00 грн за невиконання умов попереднього договору від 10 грудня                     2013 року з ухваленням в зазначеній частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
 
Висновки з результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення штрафу, ухвалені унаслідок неправильного застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування у зазначеній частині постанови апеляційного суду, з ухваленням нового судового рішення про відмову у їх задоволенні з підстав наведених у мотивувальній частини цієї постанови.
 
Керуючись статтями 400, 409,412,416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000, 00 грн штрафу - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
 
В іншій частині Постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 березня   2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                           А. А. Калараш
 
                                                                                                                      І. В. Литвиненко  
 
                                                                                                                      Є. В. Петров  
 
                                                                                                                      О. С. Ткачук