ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/1791/19 пров. № 857/11995/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                   Шинкар Т.І.,
суддів                                                                     Ільчишин Н.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дорошенко Н.О.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м.Рівне 30 вересня 2019 року, повне судове рішення складено 30 вересня 2019 року, у справі №460/1791/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

01.08.2019 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Зарічненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - Управління), просила, з врахуванням уточнень від 12.08.2019: визнати протиправними дії відповідача із відмови нарахувати та виплатити позивачу згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована у 2011, 2013 та у 2014 роках в сумах 106481,79 грн, 11110,35 грн, 4170,69грн, 7751,94 грн і була виплачена у липні 2017 року; зобов`язати Управління нарахувати позивачу згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період із листопада 2011 року по червень 2017 року на суму пенсії 106481,79 грн, за період із січня 2012 року по червень 2017 року на суму пенсії 11110,35 грн, за період із лютого 2013 року по червень 2017 року на суму пенсії 4170,69 грн, за період із лютого 2014 року по червень 2017 року на суму пенсії 7751,94 грн та виплатити цю компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Судом першої інстанції замінено відповідача Зарічненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону №1058-IV, статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Суд першої інстанції вказав, що кошти, які підлягають нарахуванню у порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер, дія вищенаведених нормативних актів поширюється на підприємства, установи, організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії), і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення. Суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, є протиправними, такими, що порушують права, свободи та інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки пенсійні виплати є періодичними, щомісячними платежами, які позивач отримує безпосередньо. Скаржник вважає, що належним відповідачем у справі є Державна казначейська служба України, яка здійснює виплату нарахованих пенсій за рішенням суду. Зазначає, що виплата коштів за рішенням суду носить разовий характер і не підпадає під дію Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку порушенням строків їх виплати». Скаржник вказує, що судом першої інстанції неправильно проведений розрахунок компенсації.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що позовні вимоги узгоджуються з усталеною судовою практикою суду касаційної інстанції, а нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) дійшов висновку про можливість розгляду справи в без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію по інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з аварією на Чорнобильській АЕС.
Постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 18.11.2009 у справі 2а-2277/09 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області провести перерахунок державної пенсії ОСОБА_1 з 22.05.2008 відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» по третій групі інвалідності в розмірі шести мінімальних пенсій за віком, з послідуючим перерахунком розміру вказаної пенсії, в зв`язку зі змінами розміру мінімальної пенсії за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком та провести виплату. Вказана постанова набрала законної сили 11.05.2011. 
23.05.2011 Зарічненським районним судом Рівненський області 23.05.2011 видано виконавчий лист у справі №2а-2277/09 (а.с.12).
Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі від 31.08.2011 №115672 перераховано пенсію ОСОБА_1 з 22.05.2008. Заборгованість, яка виникла внаслідок такого перерахунку, нарахована ОСОБА_1 до виплати в жовтні 2011 року (а.с.50, 54).
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2011 у справі №2а-14/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області перевести ОСОБА_1 на пенсію, визначену Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» згідно з поданою нею заявою з 21 грудня 2010 року та проводити її виплату у розмірі, передбаченому ст. 54 цього Закону. 
Постанова набрала законної сили 14 червня 2011 року, 25.07.2011 Зарічненським районним судом Рівненський області видано виконавчий лист у справі 2а-14/11 (а.с.13).
Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі від 18.12.2012 №115672 перераховано пенсію ОСОБА_1 з 08 травня 2011 року. Заборгованість, яка виникла внаслідок такого перерахунку, нарахована ОСОБА_1 до виплати в січні 2013 року в сумі 4170,69 грн. (а.с.52, 56).
Постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 10.11.2011 у справі №2а-3273/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області провести нарахування та виплачувати ОСОБА_1 доплату до пенсії відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні добровільного гарантованого відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат з 20.03.2011 по 22.07.2011 з урахуванням раніше виплачених сум. 
Постанова набрала законної сили 25.04.2012, 08.08.2012 Зарічненським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист у справі 2а-3273/11 (а.с.14).
Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі від 06.12.2013 №115672 перераховано пенсію ОСОБА_1 за період з 20.03.2011 по 22.07.2011. Заборгованість, яка виникла внаслідок такого перерахунку, нарахована ОСОБА_1 до виплати в січні 2014 року в сумі 7751,94 грн. (а.с.53, 57).
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2011 у справі №2а-473/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 доплату до пенсії відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні добровільного гарантованого відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат з 21.08.2010 по 21.02.2011 з урахуванням раніше виплачених сум. 
Постанова набрала законної сили 05 липня 2011 року у зв`язку з чим Зарічненським районним судом Рівненський області 15.08.2011 видано виконавчий лист у справі №2а-473/11 (а.с.15).
Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі від 11.10.2011 №115672 перераховано пенсію ОСОБА_1 за період з 21.08.2010. 
Заборгованість, яка виникла внаслідок такого перерахунку, нарахована ОСОБА_1 до виплати в листопаді 2011 року в сумі 11110,35 грн. (а.с.51, 55).
Згідно з випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 на рахунок позивача 28.07.2017 зараховано кошти в сумі 5713,17 грн, а 31.07.2017 зараховано кошти в сумі 7751,94 грн, 4170,69 грн, 106481,79 грн. (а.с.21)
Як встановлено судом першої інстанції нараховані кошти в сумі 5713,17 грн є частковим погашенням суми боргу 11110,35 грн.
Сторонами факт повної виплати ОСОБА_1 заборгованості за зазначеними рішеннями судів станом на дату розгляду справи судом першої інстанції не заперечується.
01.07.2019 ОСОБА_1 звернулась у Зарічненське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Рівненської області із заявою про нарахування та виплату компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, просила нарахувати згідно з Законом України «Про компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період із 2011 року по липень 2017 року на суми пенсії в розмірах 106 481,79 грн., 5 713,17 грн., 7 751,94 грн., 4170,69 грн. та виплатити компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії (а.с.20).
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в рівненській області від 29.07.2019 №М-729/07.1-59 ОСОБА_1 повідомлено, що нарахування та виплата сум пенсій за рішенням суду проведена без порушень умов та термінів виплати, визначених статтею 63 Закону України «Про компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків їх виплати», частиною 2 статті 72 та статтею 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою», підстав для нарахування та виплати компенсації за втрату частини доходу в зв`язку з порушенням термінів їх виплати немає (а.с.32).
Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV частиною 2 статті 46 якого встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Аналогічні положення закріплені статтею 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII), згідно з абзацом 2 якої суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а вказав, що норми статті 87 Закону № 1788-ХІІ, статті 46 Закону № 1058-ІV підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі – Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).
Відповідно до статті 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Згідно з пунктом 1 Порядку № 159 дія такого поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.
Пунктом 2 Порядку № 159 встановлено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. 
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Таким чином, дія зазначених нормативних положень поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). 
Основною умовою для виплати особі передбаченої статтею 46 Закону №1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права викладено у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 (справа №336/4675/17), від 21.06.2018 (№523/1124/17), від 03.07.2018 (справа № 521/940/17), від 19 вересня 2019 року (справа № 522/9778/16-а), від 15 серпня 2019 року (справа №674/24/17), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року (справа № 759/9631/17).
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно з пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5 Порядку № 159).
Відповідно до пункту 7 Порядку № 159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, зокрема, коштів Пенсійного фонду.
Отже, нормативно передбачено різні джерела виплати компенсації. Щодо Пенсійного фонду України, то компенсації можуть виплачуватися як за рахунок коштів самого Фонду, так і за рахунок коштів, що спрямовуються на ці цілі з бюджету. 
При цьому, правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи цей платіж виплачений і коли, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Слід також зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Такі спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Разом з тим, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Крім того, використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
У даній справі нарахування та виплата позивачу пенсії відбулись у зв`язку із прийняттям пенсійним органом відповідних рішень на виконання судових рішень за період 2009, 2011 років.
Правомірність відмови у нарахуванні та виплаті компенсації за втрату частини доходу скаржник аргументує тим, що сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер і не підлягає під визначення доходів, передбачених Законом №2050-ІІІ, однак такі аргументи на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки кошти, нараховані відповідачем на користь позивача при перерахунку пенсії за рішеннями судів, входили в структуру пенсійних виплат позивача, такі нараховані в результаті відновлення прав позивача, порушених при виплаті пенсії, а тому не можуть вважаться доходом, який має разовий характер.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17), від 08 серпня 2019 року (справа №638/19990/16-а), від         19 грудня 2019 року (справа №522/1189/17).
Щодо аргументів скаржника, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не є належним відповідачем у справі, оскільки виплату нарахованих пенсій за рішенням суду здійснює Державна казначейська служба України та її територіальні органи, то суд апеляційної інстанції зауважує, що обов`язок по розрахунку та виплаті компенсації покладається саме на орган, який вчасно не виплатив особі дохід. Вказаними рішеннями судів, які набрали законної сили обов`язок нарахування (перерахунку) та виплати пенсії покладено на органи пенсійного фонду, а не на органи казначейства України. Саме Пенсійний фонд України та його центральні органи, є суб`єктами владних повноважень у сфері правовідносин щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій.
Щодо покликання скаржника на Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440, то суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в межах спірних правовідносин позивач просив нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованих сум пенсії, що врегульовано Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком №159, а не нарахувати та виплатити компенсацію за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду, що передбачено Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440, а тому положення останньої до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.
Щодо пропуску позивачем строків звернення з адміністративним позовом до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що установлений КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
У спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді на надісланий запит щодо нарахування відповідної компенсації, розміру такої, нормативно-правових документів, на підставі яких було здійснено нарахування саме в такому розмірі.
З матеріалів справи встановлено, що позивач звернулась із позовом до суду 01.08.2019, підставою звернення до суду стала відмова відповідача нарахувати та виплатити спірну компенсацію, отримана за результатами розгляду заяви позивача від 01.07.2019, що і є відправним моментом в обчисленні дати, з якої позивачу стало відомо про те, що компенсація втрати частини доходів не нараховувалася.
При цьому, доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які вказують на умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Водночас, питання щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, що передує вирішенню спору по суті (стаття 122 КАС України), слід розмежовувати з питанням щодо застосування строку (періоду), за який проводиться нарахування та виплата компенсації, у разі встановлення судом вини відповідного суб`єкта владних повноважень.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року справа №815/1226/18 невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Враховуючи наведені положення статті 87 Закону № 1788-ХІІ, статті 46 Закону №1058-ІV та практику застосування таких Верховним Судом, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що невиплачені позивачу з вини відповідача суми пенсій, мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо протиправності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, щодо відмови нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що захист порушеного права позивача полягає у зобов`язанні відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії – нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, розрахунок же суми покладається на відповідача, тоді як суд не наділений повноваженнями перебирати на себе функцію здійснення розрахунку та нарахування коштів замість органу, на який покладено такі повноваження.
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності відмови відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у справі №460/1791/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк