Головуючий у І інстанції Бортницька В.В.	
Провадження №  22-ц/824/2058/2021	 	 	 	                                        Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
     17 лютого 2021 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Поливач Л.Д., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та повернення депозитних коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», у якому посилався на те, що 25.12.2013 року між ними було укладено депозитний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 поклав на особовий депозитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк», грошові кошти у сумі 5 000,42 грн. строком до 25.06.2014 року включно. Дана обставина підтверджується копією договору, оформленого у вигляді заяви від 25.12.2013 року. Згідно умов Договору на суму вкладу щомісячно нараховуються відсотки за ставкою 19% річних.
На початку березня 2014 року у зв`язку із нестабільною ситуацією в АР Крим, викликаною окупацією півострова з боку Російської Федерації, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням перевести рахунки за договорами до Києва.
02 грудня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення суми вкладу та нарахованих на неї відсотків у зв`язку із закінченням строку дії Договору. Однак на вказану заяву позивача банком було надано відповідь, з якої вбачається, що банк не знайшов жодної інформації за реквізитами, вказаними позивачем у заяві, з огляду на що АТ КБ «ПриватБанк» не може виконати вимог ОСОБА_1 про повернення коштів.    
Враховуючи викладене, позивач, зменшивши розмір позовних вимог під час розгляду справи, просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму вкладу - 5 000,42 грн., суму несплачених відсотків згідно умов договору за період з 25.12.2013 по 01.03.2018 року у розмірі 4 433,52 грн., 3% річних за період прострочення зобов`язання у розмірі 243,87 грн., інфляційні втрати за період прострочення грошового зобов`язання у розмірі 544,44 грн. та пеню у розмірі 41,70 грн., а всього суму коштів у розмірі 10 263,95 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 депозит в сумі 5 000 грн. 42 коп., проценти за депозитним договором в сумі 4 433 грн. 52 коп., інфляційні втрати в розмірі 544 грн. 44 коп., пеню в розмірі 41 грн. 70 коп., а всього стягнуто 10 020 грн. 08 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в сумі 4 687,44 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не є належним відповідачем у даній справі, оскільки 17.11.2014 року він згідно Договору про переведення боргу перевів свій борг перед ОСОБА_1 на ТОВ ФК «Фінілон», яке і має відповідати перед позивачем по невиконаним договірним зобов`язанням. Крім того, відповідач не погодився з рішенням суду в частині розміру стягнутих відсотків, зазначивши, що суд помилково стягнув з банку відсотки за договором банківського вкладу у період після його розірвання за ставкою, вказаною у договорі. Також апелянт в апеляційній скарзі не погодився з рішенням суду в частині розміру судового збору, стягнутого з банку в дохід держави (4 687,44 грн.), зазначивши, що він визначений судом неправильно та є таким, що суперечить матеріалам справи та порушує ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кіккас М.В. проти задоволення скарги АТ КБ «ПриватБанк» заперечив та просив залишити рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом першої інстанції встановлено, що 25 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070045068000 (вклад «Стандарт»), згідно якого позивач вніс на особовий депозитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», грошові кошти у сумі 5 000,42 грн. строком до 25.06.2014 року. Згідно умов договору на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою у розмірі 19% річних (том 1, а.с.6-7).
02.12.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій повідомив банк про повернення суми вкладу та нарахованих на неї відсотків у зв`язку із закінченням строку дії договору (том 1, а.с.8-9), однак відповідач надав позивачу відповідь, згідно якої банком не знайдено будь-якої інформації за реквізитами, вказаними позивачем, з огляду на що відповідач не може виконати вимоги позивача щодо повернення коштів (том 1, а.с.10).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту існування між сторонами договірних відносин та порушення відповідачем, як банківською установою, своїх обов`язків по поверненню позивачу суми депозитного вкладу та нарахованих на цю суму відсотків.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Відповідно до ч. 3 ст. 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.
Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.
За змістом ч. 4 ст. 1060 ЦК України передбачено, що якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.
Частинами 5, 6 ст. 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.
Згідно пункту 1.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 р. за № 1256/8577, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).
Згідно пункту 3.3. цього Положення за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29.01.2013 р. у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.
Суд першої інстанції, зважаючи на наявні у справі докази укладення між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору банківського вкладу, беручи до уваги факт невиконання банком обов`язку по поверненню позивачу за його вимогою належних йому коштів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу у розмірі, що підтверджується матеріалами справи, - 5 000,42 грн., оскільки відповідач, не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу № 1, підписаного і ратифікованого Україною, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Обгрунтованим є і рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування грошовими коштами, оскільки це є обов`язком банку відповідно до умов договору та вимог ч. 1 ст. 1062 ЦК України, відповідно до якої банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Обов`язок банку сплатити проценти передбачений і пунктом 1.6. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 р. за № 1256/8577, згідно якого банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.
Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 544 грн. 44 коп. та пені в розмірі 41 грн. 70 коп., оскільки можливість нарахування інфляційних втрат передбачена положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України як гарантія кредитору у грошовому зобов`язанні за знецінення належних йому грошових коштів, що не повертаються боржником, а нарахування пені передбачене Законом України «Про захист прав споживачів», положення якого поширюються на спірні правовідносини.
Зокрема, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Аналізуючи вищевикладені норми, слід дійти до висновку, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи суду надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення його вимог та стягнення з відповідача на користь позивача належної йому суми вкладу, нарахованих на цю суму процентів, інфляційних втрат та пені за неналежне виконання зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про неправильне визначення судом розміру процентів, стягнутих з банку на користь ОСОБА_1 , обґрунтованості висновків суду в цій частині не спростовують, оскільки суд взяв до уваги розрахунок позивача, складений з дотриманням вимог закону та відповідно до умов договору. Даний розрахунок відповідачем спростований не був, тому і доводи його апеляційної скарги про незгоду з розміром процентів є безпідставними.
Необгрунтованими є і доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», на яку банком було переведено борг згідно умов договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди ОСОБА_1 на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» не містять, в зв`язку із чим доводи банку про те, що він не є стороною за договором банківського вкладу, укладеним між ним та позивачем 25.12.2013 року, та не несе перед ним відповідальності, є необґрунтованими та безпідставними. 
Разом з тим, доводи скарги АТ КБ «ПриватБанк» про неправильне визначення судом першої інстанції розміру судового збору, стягнутого з банку в дохід держави, заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , який був звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду, були задоволені частково, отже в силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. 
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» суду належало стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., а не 4 687 грн. 44 коп., як про це зазначено у рішенні.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.    
Враховуючи те, що суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми депозитного вкладу, процентів, інфляційних втрат та пені, допустив помилку у визначенні розміру судового збору, стягнутого з відповідача в дохід держави, рішення суду в цій частині підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково. 
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року - змінити в частині розміру судового збору, стягнутого з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави, зменшивши цей розмір до 704 грн. 80 коп.
 
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року - залишити без змін.
    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.п. а) - г)  п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
    Суддя-доповідач:
 
    Судді: