УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/1425/19 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І. 
Категорія 16 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого – судді Трояновської Г.С.
суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.
з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 288/1425/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсною відмови в поновленні договору оренди землі
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 24 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Рудника М.І. в смт. Попільня,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати недійсною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (оформлену листом повідомлення від 25 березня 2015 року № 31-6-0.6-5015/2-15) у поновленні договору оренди землі від 20 лютого 2012 року № 2, укладеного між ОСОБА_2 та Попільнянською районною державною адміністрацією Житомирської області.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 20 лютого 2012 року між її батьком ОСОБА_2 та Попільнянською районною державною адміністрацією, в особі голови Погребенника І.Я. укладено договір оренди землі, за яким, ОСОБА_2 було передано в користування строком на 3 роки земельну ділянку площею 32,00 га, із земель державної власності, яка розташована за межами населеного пункту - Паволоцької сільської ради Попільнянського району Житомирської області (далі – Договір). Вказаний Договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Попільнянському районі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 квітня 2012 року за № 182470004001982.
Договором визначено, що після закінчення його строку, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Маючи намір скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, ОСОБА_2 направив 28 січня 2015 року до Попільнянської районної адміністрації лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі на новий строк, до якого додано проект додаткової угоди та інші необхідні матеріали.

Листом Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області від 12 лютого 2015 року ОСОБА_2 повідомлено, що відповідно до п.3 Розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України у випадках, коли земельні ділянки надані в оренду до введення в дію цього Кодексу органами, повноваження яких з надання земельних ділянок з прийняттям цього Кодексу змінені, продовження строку оренди зазначених земельних ділянок здійснюється органами, що мають право надання вказаних земель за цим Кодексом.
Також, листом було рекомендовано звернутися із заявою щодо поновлення договору оренди землі до Головного управління Держземагенства у Житомирській області та повідомлено, що райдержадміністрація не заперечує щодо поновлення вищевказаного договору оренди землі.
12 березня 2015 року ОСОБА_2 , направив до Відповідача лист - повідомлення про намір поновлення договору оренди землі на новий строк, до якого додано проект додаткової угоди.
25 березня 2015 року ОСОБА_2 отримав лист від Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в якому зазначено, що дане управління відмовляє йому у поновленні Договору оренди в зв`язку з тим, що у поданих ним документах відсутній кадастровий номер земельної ділянки та ним порушено визначений статтею 33 Закону «Про оренду землі» порядок.
За наведеного вважає, що відповідач не виконав обов`язок щодо повідомлення її батька про зміну орендодавця за договором оренди землі, тоді як у разі виконання вимог закону, зазначений спір у 2015 році не мав би місця.
Будучи необізнаним в зміні органу, що наділений повноваженнями на передачу земельних ділянок в користування (оренду) та поновлення договору оренди землі, 28 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з відповідною заявою до орендодавця – Попільнянської районної державної адміністрації про намір продовжити строк дії договору. Тобто, вчасно, більш як за 30 днів до закінчення строку дії договору, орендар повідомив орендодавця про свій намір скористатися своїм переважним правом та продовжити строк дії договору оренди, а тому встановлений строк для звернення не пропустив, а звернувся не до того органу, в зв`язку з бездіяльністю Відповідача.
Вважає, що оскільки державну реєстрацію договору оренди землі здійснено 02 квітня 2012 року, то дія договору оренди землі закінчилася 02 квітня 2015 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і позивачка 08 липня 2016 року, як спадкоємець за законом, прийняла спадщину, на яку отримала свідоцтво відповідно до якого до складу спадщини входять майнові права засновника ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АЛЕКС К», яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , заснованого ОСОБА_2 .
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 24 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги те, що ставши розпорядником земель сільськогосподарського призначення відповідач не дотримався вимог статті 148-1 Земельного Кодексу України, відповідно до положень частини 5 якої передбачено, що вимоги цієї статті поширюються на випадки переходу повноважень від одного органу державної влади до іншого при розпорядженні земельними ділянками державної власності, які перебувають у їх постійному користуванні. Зазначає, що у ч. 3 цієї статті законодавець передбачив для органу державної влади, до якого перейшли повноваження розпорядження земельними ділянками державної власності, в даному спорі, для відповідача, обов`язок протягом одного місяця з дня набуття права власності (фактично протягом січня 2013 року) повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі); надіслати повідомлення користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручити йому особисто під розписку. 
Вважає, що у разі виконання цих вимог відповідачем, даного спору не існувало б. Крім цього стверджує, що судом помилково взято до уваги правомірність відмови орендарю в поновлені договору з підстав відсутності кадастрового номеру в наданих документах, так як обов`язок повідомити про кадастровий номер орендованої земельної ділянки, відповідно до ст. 148-1 ЗК України, покладався саме на відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
Отже, за загальним правилом, у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до пунктів 1 і 6 частини першої статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Тож розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів послідовно здійснювалося законодавцем відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників, змісту правовідносин, щодо яких виник спір.
Вирішення спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи - підприємці, розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом.
Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (стаття 45 ГПК України).
Судом встановлено, що 20 лютого 2012 року між Попільнянською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , на підставі розпорядження голови райдержадміністрації від 11 березня 2010 року № 97, укладено договір оренди землі № 2, відповідно до умов якого останній прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Паволоцької сільської ради, загальною площею - 32,00 га, у тому числі ріллі – 32,00 га з земель запасу Паволоцької сільської ради. Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Попільнянському районі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 квітня 2012 року № 182470004001982 (а.с.6-7).
Відповідно до п. 15 розділу «Умови використання земельної ділянки» вказаного договору, земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства.
В заяві від 28 січня 2015 року ОСОБА_2 просив голову Попільнянської районної державної адміністрації погодити поновлення договору оренди землі від 20 лютого 2012 року № 2, що зареєстрований 02 квітня 2012 року за номером 182470004001982. (а.с.8).
Зі змісту даної заяви вбачається, що вона підписана ОСОБА_2  як головою фермерського господарства «Алекс К» та на якій міститься печатка вказаного господарства.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 12).
Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 липня 2016 року вбачається, що спадкоємцем майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщина на яку видано це свідоцтво складається з майнових прав засновника ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АЛЕКС К», яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час розгляду справи встановлено, що засновником ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АЛЕКС К» є ОСОБА_1 , країна громадянства: Україна, місцезнаходження: Україна, 03179, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЧОРНОБИЛЬСЬКА, будинок 12-А, квартира 109, Розмір внеску до статутного фонду (грн.): 1000,00.
Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи - Дата запису: 14.03.2005, Номер запису: 12971020000000107.
Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України визначаються Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV«Про фермерське господарство» (далі - Закон № 973-IV), який спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.
За частиною першою статті 1 Закону № 973-IV у редакції, чинній на час набуття чинності договором оренди земельної ділянки, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
За законодавчим регулюванням, яке діяло станом на час набуття чинності договором оренди земельної ділянки, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації, а для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради (стаття 7 Закону № 973 - IV у відповідній редакції).
За статтею 12 Закону № 973-IV в редакції, чинній на час набуття чинності договором оренди земельної ділянки, землі фермерського господарства могли складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Визначення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону, наведено також у частині першій статті 1 Закону № 973-IV в редакції, чинній на час звернення з цим позовом, а за змістом частини четвертої цієї статті фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець.
Тож фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку на цих ділянках, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок відповідного цільового призначення.
Тож, враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.
Таким чином, за змістом наведених вище положень законодавства, а також статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 973-IV після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства користувачем орендованої земельної ділянки є саме фермерське господарство, а тому й правовідносини щодо права користування такою земельною ділянкою є господарськими.
Реалізація права на поновлення договору оренди в порядку статті 33 Закону № 161-XIV входить до змісту правовідносин щодо права користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства.
Оскільки фермерські господарства є суб`єктами господарювання, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, належать до юрисдикції господарських судів (схожі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 483/1863/17, № 695/1275/17 та від 13 листопада 2019 року у справі № 628/773/18).
Крім того, висновок про належність до юрисдикції господарських судів спорів про поновлення договору оренди земельної ділянки, наданої для ведення фермерського господарства, та про те, що саме фермерське господарство може захистити речове право на користування земельними ділянками, було сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року та ухвалі від 13 листопада 2019 року у справі № 275/82/18.
З огляду на встановлені обставини у справі та наведені висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що у цій справі речове право, за захистом якого позивач звернулася до суду, належить ФГ «Алекс К», який і може захистити право користування земельною ділянкою.
Тому заявлені позовні вимоги про поновлення договору оренди земельної ділянки мають розглядатися господарським судом за правилами господарського судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює позивачеві, що розгляд справи віднесено до господарської юрисдикції та він має право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови звернутись до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст. ст. 255, 376, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 24 червня 2020 року скасувати.
Провадження по цивільній справі № 288/1425/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання недійсною відмови в поновленні договору оренди землі – закрити.
Роз`яснити позивачу про наявність у неї права протягом 10 днів з дня отримання постанови звернутись до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07.10.2020.

Головуючий Судді