ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Постанова
Іменем України
25 листопада 2020 року м. Херсон
справа № 648/1662/20
провадження № 22-ц/819/1644/20
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого – Радченка С.В.,
суддів:  Вейтас І.В., Семиженка Г.В.,
секретар Плохотніченко А.В.
учасники справи:
представник заінтересованої особи – Діденко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Управління Державної міграційної служби в Херсонській області, Білозерський районний відділ Управління Державної міграційної служби в Херсонській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції
У червні 2020 року представник заявника звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що ОСОБА_1  народився в 1964 році на території УРСР. Станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України. Разом з цим, паспорт громадянина СРСР ним було втрачено, а паспорт громадянина України заявник не отримував. Звернувшись до Білозерського районного відділу Управління Державної міграційної служби в Херсонській області, з приводу оформлення паспорта громадянина України, заявнику було відмовлено у видачі вказаного паспорту, оскільки він не зміг підтвердити належність до громадянства України, запропоновано звернутися до суду для встановлення відповідного факту. Посилаючись на те, що встановлення вказаного факту має для заявника юридичне значення, так-як буде підставою для оформлення належності до громадянства України, а в іншому порядку заявник не може довести вказаного факту, просив встановити факт,  що станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1  постійно проживав на території України.
Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 03 вересня 2020 року заяву задоволено. Встановлено факт, того що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24 серпня 1991 року, постійно проживав на території України.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив із того, що заявник підтвердив належними доказами факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а встановлення зазначеного факту є необхідним для реалізації права заявника на звернення до уповноважених державних органів, до компетенції яких законом віднесено розгляд питань щодо набуття громадянства України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

 Не погоджуючись з рішенням суду УДМС України в Херсонській області подало апеляційну скаргу в якій, просять рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі та дійшов помилкового висновку про доведеність факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року. Зокрема звертають увагу на те, що на заяві про видачу паспорта на ім`я ОСОБА_1 міститься відмітка від 19.06.1990 року про вклеювання фотокартки до паспортного документа заявника Балаковським МВВС Саратовської області, у зв`язку з досягненням 25-річного віку, що на думку апелянта, виключає можливість проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Письмових заперечень на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Дарівка Скадовського району Херсонської області. 
13 січня 1981 року на ім`я заявника було видано паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 .
               В листопаді 1983 року Скадовським РВК ОСОБА_2 був призваний та відправлений на строкову військову службу до лав Збройних сил (а.с.55).
Відповідно до довідки Тарасіської сільської ради Скадовського району Херсонської області за №147/02-34 від 11 листопада 2019 року ОСОБА_1 , 1964 р.н., станом на 1991 рік на території сільської ради не зареєстрований; зі слів депутата с.Дарївка дійсно фактично проживав в АДРЕСА_1 .
Паспорт громадянина України ОСОБА_1 не отримував.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що  не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.
Тобто, суд встановлює не будь-які юридичні факти, а тільки такі, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Згідно п.2 ст.3 цього Закону громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 (далі, Порядок) встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно з пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Таким чином, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України.
Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, законом не передбачено.
Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви, оскільки представником заявника на підтвердження вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання ОСОБА_1  на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), зокрема документи щодо його народження, військової служби, проживання, пояснення свідків. При цьому відомостей про те, що заявник є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.
Слід зазначити, що на момент розгляду справи заявник відбуває покарання та згідно вироку суду від 25.03.2015 року (а.с.16), під час судового розгляду справи, особу підсудного ОСОБА_1 було встановлено та зазначено, що останній являється українцем та громадянином України. 
Посилання представника відповідача на те, що рішення суду в подібних категоріях справ не може грунтуватися на показаннях свідків, колегією суддів не приймаються, оскільки ці показання прийняті до уваги в сукупності з іншими доказами, які достеменно підтверджують факт проживання заявника в зазначений ним період на території України.
Також слід зазначити, що для заявника не існує іншого порядку набуття громадянства (чи його підтвердження), окрім встановлення такого факту за судовим рішенням, що підтвердила у судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідача.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що на заяві про видачу паспорта на ім`я ОСОБА_1 міститься відмітка від 19.06.1990 року про вклеювання фотокартки до паспортного документа заявника Балаковським МВВС Саратовської області, у зв`язку з досягненням 25-річного віку, оскільки зазначене не має юридичного значення в даному випадку та не спростовує факту проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, що, в свою чергу, підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Тарасіської сільської ради Скадовського району Херсонської області за №147/02-34 від 11 листопада 2019 року, поясненнями свідків, вироком суду, заявою про втрату паспорта СРСР від 1993 року та іншими доказами.
Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко