КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                               Доповідач- Ратнікова В.М.
№22-ц/824/14206/2020                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 756/8954/18
 
26 листопада 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів                        - Пікуль А.А.    
                                   - Борисової О.В.
при секретарях         - Масловській К.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Луценко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
17 липня 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працював на посаді директора департаменту з управління ризиками Публічного акціонерного товариства «Рівнеазот», яке в подальшому змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот».
03 квітня 2018 року він був звільнений  з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 статті 38 КЗпП України.
В порушення вимог статті 116 КЗпП України відповідач не здійснив виплату всіх сум, належних йому при звільненні.
З огляду на зазначене та, з урахуванням уточнень, просив суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь 100 264,01 грн. - заборгованості по заробітній платі; 479183,04 грн. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 12 428,51 грн. - компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_1   задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1   100 264 грн. 01 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що стягуються з доходів громадян, 47 000 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, 12 428 грн. 51 коп. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що стягуються з доходів громадян, а всього 159 692 грн. 52 коп.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» в дохід держави 1596 грн. 20 коп. судового збору.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 10 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року в частині стягнення з відповідача на його користь частини суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47000,00 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про  задоволення його позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення відповідного судового рішення.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не визнає заборгованість по заробітній платі, яка утворилась перед ним за період лютий-червень 2017 року, оскільки заборгованість було визнано відповідачем, про що свідчать довідки ПрАТ «Рівнеазот» про розмір заробітної плати, яка  підлягає виплаті йому  відповідачем № 436 від 04.04.2019 року та № 1498 від 03.05.2018 року.
Судом першої інстанції не було враховано, що між сторонами відсутній спір щодо розміру сум, належних при звільненні, але існує спір щодо виплати цих сум, внаслідок чого суд помилково застосовано положення ст. 117 КЗпП щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за умови наявності спору про розмір належних сум до виплати.        
З огляду на викладене,  вважає, що суд першої інстанції неправомірно застосував принцип співмірності для зменшення розміру  середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при  звільненні і не врахував, що під час звільнення та після звільнення між сторонами відсутній спір щодо розміру сум, належних до виплати; відсутність вини відповідача у затримці розрахунку не доведена та судом не визнана; позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі  та компенсації  втрати частини доходів задоволені судом у повному обсязі; він звільнився  з роботи у зв`язку з порушенням відповідачем  вимог законодавства про працю та умов колективного договору в частині строків виплати заробітної плати; за час розгляду справи, відповідач не вчинив жодної дії стосовно виплати  належних йому сум; на дату ухвалення рішення затримка розрахунку становила 369 робочих дні, а сума середнього заробітку за цей час становила 613 956,69 грн.; значне збільшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відбулося виключно внаслідок тривалого розгляду справи судом, з незалежних від нього причин.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Рівнеазот» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку позивач просить стягнути з товариства є неспівмірною із сумою заборгованості по заробітній платі.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Оболонського  районного суду м. Києва від 26.09.2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені змінено, збільшено суму стягнення з 47 000,00 гривень до 187 839 гривень 75 копійок з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.  
Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року касаційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» про час та місце розгляду справи повідомлене у встановленому законом порядку, явку свого представника в судове засідання не забезпечило, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді директора Департаменту управління ризиками ПАТ «Рівнеазот», яке в подальшому змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот».
02 квітня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву до ПрАТ «Рівнеазот», в якій просив звільнити його із займаної посади з 03 квітня 2018 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України , у зв`язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору в частині строків виплати заробітної плати. Також просив при звільненні здійснити всі передбачені законодавством нарахування і виплати та надати йому довідку про доходи за 2018 рік і довідку про заборгованість із заробітної плати із зазначенням періоду утворення заборгованості. (а.с.8)
03 квітня 2018 року ОСОБА_1 був звільнений з посади директора Департаменту управління ризиками ПАТ «Рівнеазот» за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі статті 38 КЗпП України, відповідно до наказу ПрАТ «Рівнеазот» від 03 квітня 2018 року № 636-вк (а.с. 9).
Згідно із довідкою ПрАТ «Рівнеазот» від 04 квітня 2019 року за № 436, ОСОБА_1 належить до виплати 100 264,01 грн. заробітної плати за лютий-червень 2017 року (а.с. 74).
Звертаючись до суду з позовом ,  ОСОБА_1 посилався на те, що  відповідач, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, не здійснив виплату  йому всіх сум, належних  при звільненні, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню 100 264,01 грн. заборгованості по заробітній платі; 479183,04 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; 12 428,51 грн. компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції посилався на  те, що в порушення положень КЗпП України  відповідач  при звільненні не провів  з позивачем остаточного розрахунку  за виконану ним роботу, чим порушив його трудові права, які підлягають відновленню шляхом стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь позивача суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 100 264 грн. 01 коп., а також 12428 грн. 51 коп. компенсації втрати частини доходів за порушення строків виплати.
Рішення суду у вказаній частині не оскаржується та, у відповідності до ст.367 ЦПК України, не переглядається в апеляційному порядку.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції посилався  на те, що заборгованість по заробітній платі ПрАТ «Рівнеазот» перед ОСОБА_1 утворилась за лютий-червень 2017 року, звільнений з роботи ОСОБА_1 був 03.04.2018 року, тобто, після виникнення заборгованості сторони перебували у трудових відносинах вісім місяців, на протязі яких ОСОБА_1 не звертався до роботодавця з вимогою про виплату  йому заборгованості по заробітній платі. З позовом про  стягнення вказаної заборгованості  звернувся до суду у липні 2018 року, тобто, через три місяці після звільнення. Також суд першої інстанції вказав, що зі змісту відзиву ПрАТ «Рівнеазот» на позов  вбачається, що товариство не визнає вказану заборгованість з посиланням на виробничі обставини, а саме: на відсутність сировини для виробництва у вказаний період, на припинення з 10.04.2017 року на підставі наказу № 293 виробничої діяльності структурних підрозділів  товариства та оголошення вимушеного простою з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Зазначені обставини, на переконання суду першої інстанції, свідчать про наявність на день звільнення позивача з роботи спору між сторонами щодо належних позивачу виплат, що дає право суду визначити розмір відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності.  З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який  підлягає  стягненню з відповідача   на користь позивача  необхідно зменшити до 47 000 грн. 
З такими висновками суду першої інстанції  колегія суддів  погодитись не може, так як  вони не ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та не відповідають вимогам  матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні. 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13.
Як роз`яснено у пунктах 20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення  заробітної плати  у  зв`язку  із  затримкою  розрахунку  при  звільненні,  що працівникові не були  виплачені  належні  йому  від  підприємства, установи,  організації  суми  в день звільнення,  коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня  після  пред`явлення  ним роботодавцеві  вимог  про розрахунок,  суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній  заробіток  за  весь  період затримки розрахунку,  а при не проведенні його до розгляду справи - по  день  постановлення  рішення,  якщо  роботодавець  не   доведе відсутності в цьому своєї вини.  Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність  за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі,  якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку  дійде  суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за  час  затримки  розрахунку  з урахуванням спірної суми,  на яку той мав право,  частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при  звільненні, спір про  відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної  шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що не проведення своєчасного розрахунку з працівником є порушенням  вимог статей 47 та 116 КЗпП України, тому з роботодавця підлягає стягненню на користь  позивача  середній заробіток за час затримки  виплати  належних до сплати сум по день ухвалення рішення.
Також судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що відсутність у роботодавця коштів на виплату заробітної плати,  не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.
У свою чергу, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не порушував питання про виплату  йому  відповідачем заробітної плати та про наявність між сторонами спору щодо належних позивачу виплат, оскільки вказані висновки не відповідають дійсним обставинам справи.
З досліджених  доказів  встановлено, що підставою для звільнення позивача було порушення  відповідачем норм трудового законодавства та умов колективного договору в частині строків виплати заробітної плати.      
Відповідачем було надано до суду довідку № 436 від 04.04.2019 року про наявну   у  позивача заборгованість по заробітній платі, що підтверджує  факт визнання відповідачем заборгованості по заробітній платі  ОСОБА_1 в сумі 100264,01 грн., яку позивач і просив стягнути з відповідача на його користь. (а.с. 74)  
З огляду на те, що спір між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення відсутній, то колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність  між сторонами  спору щодо розміру заборгованості по зарплаті, що є підставою   для  зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до  47 000 грн. та вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильність висновку  суду в цій частині.
За змістом пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Встановлено, що з дати звільнення позивача з роботи - з 03 квітня 2018 року по 26 вересня 2019 року - по день ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, пройшло 370 робочих днів.
Двома останніми повними календарними місяцями роботи позивача є лютий 2018 року, в якому було 20 робочих днів та березень 2018 року, в якому був 21 робочий день. 
З довідки про доходи вбачається, що за лютий  2018 року позивачу було  нараховано заробітну плату в розмірі 34052,32 грн., а за березень 2018 року - нараховано заробітну плату в сумі 34165,09 грн. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить (34052,32 грн. + 34165,09 грн.) :(20+21)= 1663,84 грн. 
Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до ухвалення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі становить 615620,80 грн.( 1663,84 грн. (середньоденна заробітна плата) х 370 (кількість днів затримки на час ухвалення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі).
Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення відповідного судового рішення судом апеляційної інстанції, колегія суддів відхиляє, оскільки суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі. Оскільки заборгованість по заробітній платі в сумі 100264,01 грн. стягнута з відповідача на користь позивача рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року й вказане рішення у цій частині відповідачем не оскаржувалося та в апеляційному порядку не переглядалося, колегія суддів вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід рахувати за період з дня звільнення позивача - з 03 квітня 2018 року по 26 вересня 2019 року - по день ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №359/1022/18.
При цьому, колегією суддів враховується те, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним, з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто, цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обрахована апеляційним судом за період з 03 квітня 2018 року по 26 вересня 2019 року в розмірі 615620,80 грн., значно перевищує розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі, що становить 100 264,01 грн.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, проведення відповідачем частково розрахунку з позивачем при звільненні в сумі 187 222,19 грн, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважаючи справедливим, пропорційним  та таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним  виплати   позивачу заробітної плати при звільненні  до 100 000,00 грн.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №359/1022/18, тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при  звільненні з посиланням на те, що спір щодо розміру заборгованості по заробітній платі між сторонами відсутній та позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено в повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1   47 000 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, в частині стягнення коштів на загальну суму 159 692 грн. 52 коп.  та в частині  стягнення з  ПАТ " Рівнеазот"  в дохід держави судового збору в сумі  1596,20 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового  рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1   100 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
В частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1   100 264 грн. 01 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 12 428 грн. 51 коп. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року не оскаржувалося та не переглядалося в апеляційному порядку.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За подання позовної заяви та апеляційної скарги позивач судовий збір не сплачував.
В результаті перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку з відповідача на користь позивача в загальному стягнуто 212692,52 грн. (100 264,01 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що стягуються з доходів громадян, 100000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, 12 428,51 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів).
Отже з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот»  в дохід держави підлягає стягненню 2126,93 грн. судового збору за подання позовної заяви.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 100000,00 грн., тоді як судом першої стягнуто 47000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто стягнуто середній заробіток на 53000 грн. більше, ніж судом першої інстанції.
З урахуванням викладеного, з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот»  в дохід держави підлягає стягненню 530,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.116,117 КЗпП України, ст.ст. 141,367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України,  суд, -
 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1   47 000 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, в частині стягнення коштів на загальну суму 159 692 грн. 52 коп.  та в частині  стягнення з  Приватного акціонерного товариства " Рівнеазот"  в дохід держави судового збору в сумі  1596,20 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (код ЄДРПОУ - 05607824) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )  100 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Стягнутиз Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (код ЄДРПОУ - 05607824) в дохід держави 2126,93 грн. судового збору за подання позовної заяви.
Стягнутиз Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (код ЄДРПОУ - 05607824) в дохід держави 530 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку   до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено   27 листопада  2020 року.

Головуючий:                                                      Судді: