ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 листопада 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/377/20
Головуючий у першій інстанції – Чепурко  В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1274/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої – судді - Бобрової І.О.,
суддів – Висоцької Н.В.,  Скрипки А.А.,
за участю секретаря – Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач - Семенівська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Приватне підприємство «Новгород-Сіверські аграрні інвестиції»,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Семенівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, 
  
місце постановлення рішення судом першої інстанції – м. Новгород-Сіверський Чернігівська область, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 31.08.2020,

                                        У С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 16.05.2018 на ім`я ОСОБА_2 щодо спадкового майна ОСОБА_3 ; 
- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,343 га, кадастровий номер 7423689800:05:000:0402, власником якої є ОСОБА_2 ;
- стягнути судові витрати.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . На день його смерті позивачу було 12 років, таким чином відповідно до цивільного законодавства на дату смерті ОСОБА_3 він був малолітнім. Оскільки мати позивача та ОСОБА_3 були розлучені, тісних зв`язків з батьком він не підтримував. В 2020 році позивач дізнався, що у його батька – ОСОБА_3 на день його смерті у власності на території Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області перебувала земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 3,343 га, кадастровий номер земельної ділянки 7423689800:05:000:0402. Заповіт щодо свого майна батько не складав.
Позивач звернувся до Семенівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на що отримав відповідь, що до майна померлого ОСОБА_3 16.05.2018 заведена спадкова справа №184/2018 за заявою ОСОБА_2 , сестри померлого, відповідача по справі. І в той же день їй видано свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку, право власності на згадану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 . Також згідно з даною інформацією земельна ділянка знаходиться в оренді у ПП «Новгород-Сіверські аграрні інвестиції».
Позивач вважає, що, будучи малолітнім на момент смерті батька, фактично прийняв спадщину покійного, при цьому він є спадкоємцем за законом першої черги, у той час як ОСОБА_2 , як сестра, є спадкоємцем другої черги та не могла за таких обставин успадкувати майно ОСОБА_3 . При цьому нотаріус не перевірив кола спадкоємців за законом за відповідними реєстрами та незаконно видав свідоцтво на спадщину.
Позивач вважає, що оскільки видача свідоцтва про право на спадщину проведена з порушенням законодавства, тому воно має бути визнано судом недійсним, із скасуванням  реєстрації речового права на земельну ділянку.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Семенівської районної державної нотаріальної контори – в.о. державного нотаріуса Новгород-Сіверської районної державної нотаріальної контори Долею Н.М. 16 травня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 щодо спадкового майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складається із земельної ділянки площею 3,343 га з кадастровим номером 7423689800:05:000:0402. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,343 га з кадастровим номером 7423689800:05:000:0402, власником якої є ОСОБА_2 . 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального права.
Скаржниця зазначає, що її дії щодо оформлення спадкового майна були законними та такими, що направлені на захист цього майна. Якщо б відповідач не звернулася за оформленням спадкових прав після смерті брата, то спадщина просто була б визнана відумерлою, а так вона законно і справедливо дісталася відповідачу, яка доглядала брата-спадкодавця, з якою він прожив майже 10 років, перебував на її повному утриманні і яка його потім поховала.
Також судом не враховано її тверджень, що позивач, хоча і народився у шлюбі, не є рідною дитиною її брата. Дитину він не реєстрував. 
Скаржниця наголошує, що позивач мав право звернутися з відповідною заявою щодо оформлення своїх спадкових прав протягом трьох років з дня досягнення повноліття, чого він не зробив. Якщо б позивача цікавила спадщина батька, він як повнолітня дієздатна особа мав вчинити всі необхідні дії для захисту своїх прав та інтересів.
На думку скаржниці, відповідно до положень статей 1269, 1272 ЦК України, позивач повинен був звернутися із заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з моменту досягнення повноліття.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Новгород-Сіверського районного суду від 26.08.2020 - без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим. 
Так, позивач вважає, що дії відповідача були направлені на задоволення власних майнових інтересів. Підстави для визнання спадщини відумерлою відсутні. 
На час смерті ОСОБА_3 позивач був малолітнім, а тому відповідно до ст.1268 ЦК України вважався таким, що прийняв спадщину.
Також позивач звертає увагу на те, що ОСОБА_3 є його батьком, що підтверджується свідоцтвом про народження, ніколи не оспорював свого батьківства. 
Позивач звертає увагу, що жоден законодавчий  акт України не містить вимог щодо його права звернення із заявою про оформлення спадкових прав протягом трьох років з дня досягнення повноліття.
Безпідставним є й твердження про те, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини. Так, на момент смерті батька він був малолітнім, самостійно не міг відмовитися від прийняття спадщини, його мати теж не відмовлялась від прийняття спадщини. Таким чином він прийняв спадщину. Ні ЦК України, ні інший нормативний акт не містять вимоги щоб малолітня чи неповнолітня особа зверталась із заявою про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з дня досягнення повноліття. Таким чином він є спадкоємцем першої черги і відповідно до законодавства прийняв спадщину після смерті свого батька.  
Крім того, позивач зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач просить скасувати  рішення по справі №732/485/18, яка не має жодного відношення до справи за його позовною заявою.

Третя особа своїм правом на подачу відзиву не скористалася.
  
Заслухавши суддю – доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 
Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як малолітній син ОСОБА_3 , є його спадкоємцем за законом першої черги. В силу свого малолітства на день смерті батька належним прийняв спадщину останнього, а тому має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідачка, яка спадкоємець другої черги, не мала права на спадкування спадщини ОСОБА_3 , отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину та оформлення у власність такої спадщини, оскільки підстав для зміни черговості одержання права на спадкування в ході судового розгляду не встановлено. Таким чином, наявність виданого відповідачці ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна ОСОБА_3 та державна реєстрації за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, оформлену нею в якості спадщини після ОСОБА_3 , порушують права позивача на отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна ОСОБА_3 .  

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками. 

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що захисту підлягає тільки порушене право.
По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.9).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,  площею 3,343 га з кадастровим номером 7423689800:05:000:0402, розташовану на території Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, та належала спадкодавцю на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН №006402, виданого 28.03.2003. Зазначена земельна ділянка перебуває в оренді у ПП «Новгород-Сіверські аграрні інвестиції». Зазначене підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с.13-14).
ОСОБА_3 за життя заповіту на належне йому майно не склав.
Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому його батьком вказаний ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 (а.с. 10). Отже, на день смерті спадкодавця ОСОБА_3 - позивач ОСОБА_1 – спадкоємець першої черги - був малолітнім.
13 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини свого батька ОСОБА_3 (а.с. 11).
З копії спадкової справи №184/2018 заведеної 16.05.2018 до майна померлого ОСОБА_3 вбачається, що спадкова справа заведена за заявою ОСОБА_2 , сестри померлого ОСОБА_3 . ОСОБА_2 у своїй заяві від 16.05.2018 про прийняття спадщини ОСОБА_3 зазначила, що інших спадкоємців, відповідно до ст.1261 ЦК України, немає (а.с. 35). Мати позивача – ОСОБА_4 заяви про відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини не подавала. 
16 травня 2018 року державним нотаріусом Семенівської районної державної нотаріальної контори – в.о. державного нотаріуса Новгород-Сіверської районної державної нотаріальної контори Долею Н.М. на ім`я ОСОБА_2 , як сестри ОСОБА_3 , було видано свідоцтво про право на спадщину останнього, яка складається з земельної ділянки площею 3,343 гектари з кадастровим номером 7423689800:05:000:0402 (а.с. 36).
В той же день, тобто 16 травня 2018 року, ОСОБА_2 було здійснено державну реєстрацію права власності на зазначену вище земельну ділянку (а.с.36).
18 лютого 2020 року позивачу нотаріусом Долею Н.М. було надіслано повідомлення про те, що до майна ОСОБА_3 заведено спадкову справу №184/2018 за заявою ОСОБА_2 , сестри померлого, 16 травня 2018 року їй видано свідоцтво про право на спадщину, оскільки інші спадкоємці на момент видачі вказаного свідоцтва із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися (а.с. 12).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у статті 1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по п`яту чергу.
Згідно з частиною першою статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Частинами другою – четвертою статті 1273 ЦК України врегульовано питання щодо відмови неповнолітньої особи та особи, дієздатність якої обмежена відмовитися від прийняття спадщини, а також питання відмови батьків від прийняття спадщини, належної малолітній чи недієздатній особі.
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Приписами частин першої та третьої статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Частиною першою статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Відповідно до частини другої статті 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Аналізуючи вищевикладені норми права, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_1 , будучи малолітнім на день смерті ОСОБА_3 , є спадкоємцем першої черги за законом. Він належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , а тому набув у порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 3,343 гектари з кадастровим номером 7423689800:05:000:0402 з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті ОСОБА_3 . В той час, як відповідно до положень статті 1262 ЦК України відповідачка ОСОБА_2 належить до другої черги спадкоємців.

Дані висновки суду першої інстанції є вірними.

Згідно із частиною першою статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Установивши, що ОСОБА_1 в силу ст.1268 ЦК України прийняв  спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 ,  суд вірно прийняв до уваги його доводи, що видачею свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 порушено право ОСОБА_1 на спадщину після смерті батька ОСОБА_3 . Отже суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання вказаного свідоцтва недійсним.

Враховуючи наведені вище законодавчі акти, саме позивач, як спадкоємець майна ОСОБА_3 першої черги успадкував спадщину останнього і має право на спадщину за законом, при цьому відповідачка, яка спадкоємець другої черги, не мала права на спадкування спадщини ОСОБА_3 , отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину та оформлення у власність такої спадщини, оскільки підстав для зміни черговості одержання права на спадкування в ході судового розгляду не встановлено.

Суд зазначає, що видача свідоцтва про право на спадщину є лише підставою для закріплення права власності на нерухоме майно та свідчить про законність набуття такого майна. Під час видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно відбувається прийняття речових прав на таке майно, проте остаточний перехід права власності та його належне закріплення відбувається лише після державної реєстрації такого права.
Частиною першою статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частинами 3, 4 статі 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. 
Отже, лише після державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно воно вважається таким, що офіційно визнане та підтверджене державою.
Частиною третьою статті 26 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено можливість скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду.

Виходячи з того, що державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку на ім`я відповідачки ОСОБА_2 здійснена на підставі недійсного свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підлягає скасуванню і державна реєстрація права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що в разі якби відповідач не звернулась за оформленням спадкових прав, то спадщина була б визнана відумерлою, не заслуговує на увагу, оскільки спадщина визнається відумерлою за певних обставин і чинним законодавством передбачено відповідний порядок для визнання спадщини відумерлою (стаття 1277 ЦК України).
Посилання скаржника на той факт, що вона доглядала та утримувала, здійснення поховання спадкодавця, не є підставою для скасування вірного по суті рішення суду та усунення позивача від права на спадкування спадкового майна після смерті батька, оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом і має право на прийняття спадщини після смерті свого батька.
Недоведеним є і той факт, що позивач ОСОБА_1 не є рідним сином померлого ОСОБА_3 . Відповідач визнає ту обставину, що ОСОБА_2 народився у шлюбі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За змістом ч.1 ст. 122 СК України, дитина народжена у шлюбі походить від подружжя. За життя ОСОБА_3 не порушував питання щодо оспорення свого батьківства, він зазначений у свідоцтві про народження позивача як його батько, у тому вважати позивача не рідним сином померлого спадкодавця у суду не має жодних підстав.

Посилання скаржниці на те, що позивач мав право звернутися з відповідною заявою щодо оформлення свої спадкових прав протягом трьох років з дня досягнення повноліття є помилковим та ґрунтується на невірному тлумаченням норми закону щодо строків давності.  

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог, та правильно задовольнив позовні вимоги.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні. 

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,  
                                 
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – відхилити, а рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду   

                                                                                          І.О.Боброва
                                                                                                                      
                                                                                          Н.В.Висоцька 

                                                                                          А.А.Скрипка  

Повний текст постанови складений 06.11.2020.