ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 603/703/19 пров. № А/857/10715/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Качмара В.Я., Курильця А.Р. 
з участю секретаря судового засідання     Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до старшого сержанта поліції Монастириського ВП ГУНП в Тернопільській області Заяць Тараса Михайловича, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2020 року (суддя першої інстанції Іванчук В.М., м. Монастирська) ,

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Гнатишин В.В. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання дій старшого сержанта поліції Монастириського ВП ГУНП в Тернопільській області Заяць Т.М. протиправними, скасування постанови серії БАА №659237 від 19.11.2019 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Ухвалою від 13 лютого 2020 року суд здійснив заміну неналежного відповідача Управління патрульної поліції у Тернопільській області на належного Головне управління Національної поліції в Тернопільській області.
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАА №659237 від 19.11.2019 року відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП, а провадження в адміністративній справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області судові витрати в сумі 1960 грн.
Не погодившись із таким рішенням, його оскаржило Головне управління Національної поліції в Тернопільській області. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції про непорушення позивачем Правил дорожнього руху є невірними. Так  матеріалами справи підтверджено факт порушення позивачем вимог знакку 3.21 ПДР України «Вїзд заборонено». При цьому при складанні постанови заперечень з цього приводу висловлено не було. Отже, позивача було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності. Також суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу, позбавивши відповідача права взяти участь у розгляді даного питання. 
Відзив на апеляційну скаргу подано не було. 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені завчасно про час і місце судового розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА №659237 від 19.11.2019 року, ОСОБА_1 19.11.2019 року о 16 год. 37 хв., керуючи транспортним засобом Chery Eastar, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м.Монастириська по вул.Шевченка 51, порушила п.8.4.в, дорожній знак 3.21 ПДР України, а саме «В`їзд заборонено».
Вказаною постановою до позивача застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вказаної постанови з наступних мотивів. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ч.1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Відповідно до норм ПДР, затверджених постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001:
п.8.4. «в» - дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, в тому числі, заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.
Дорожній знак п.3.21 «В`їзд заборонено» - забороняється в`їзд усіх транспортних засобів.
Зона дії знаку 3.21 – від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.
Пунктом 8-2 ПДР України передбачено, що дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена. Абзацом 9 та 12 пункту 3.43 розділу 33 ПДР України визначено, що зона дії знаків 3.1-3.15,3.19-3.21,3.25,3.27,3.29,3.33-3.37-від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету. Дія знаків 3.9, 3.10, 3.34-3.37 поширюється лише на той бік дороги, на якому вони встановлені.
На підтвердження правомірності рішення про притягнення позивача   до відповідальності відповідачем надано матеріали фотофіксації.
Разом з тим, з цих фотографій видно, що автомобіль позивача стоїть припаркований біля житлового будинку, однак не підтверджено факту в`їзду позивачем  саме в зону дії знаку 3.21 «В`їзд заборонено».
Крім того, автомобіль позивача розташований в напрямку, протилежному зоні дії вищевказаного дорожнього знаку.
У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції правильно оцінив такі докази критично й визнав їх  неналежними. 
Будь-яких інших доказів того, що позивач здійснила вїзд на територію, на яку поширюється зона дії знаку 3.21 «В`їзд заборонено», по вул. Шевченка 51, м. Монастириська, Тернопільської області, відповідачем суду не надано, так само як і не надано жодних доказів того, що автомобіль позивача було зупинено в ході руху транспортного засобу.
Сам по собі факт розташування автомобіля припаркованим біля знаку 3.21 «В`їзд заборонено», по вул. Шевченка 51, м. Монастириська, Тернопільської області, не може свідчити про порушення позивачем вимог вищевказаного дорожнього знаку.
Таким чином, судом встановлено, що в даному випадку відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України, зокрема п.8.4.в, дорожній знак 3.21 ПДР України, а саме «В`їзд заборонено».
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається навідповідача. Відповідно, обов`язок щодо доказування правомірності винесення рішення про накладення адміністративного стягнення покладається на відповідача.
Згідно зі ст.62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оскаржуваної постанови і задоволення позову. 
Доводи апелянта в цій частині не спростовують висновків суду. 
Щодо доводів апелянта про безпідставне стягнення витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У пунктах 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво – це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Згідно зі статтею 134 КАС України   витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього   Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як правильно встановлено судом, заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються достатніми та необхідними доказами, а саме: договором від 25 листопада 2019 року про надання правової допомоги, актом виконаних робіт від 25 листопада 2020 року, калькуляцією №003/19 від 25.11.2019 року на суму 700 грн, квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» від 13.12.2019 року, додатком до договору №32 про надання правової допомоги від 10.06.2020 року, актом виконаних робіт у справі №603/703/19 від 10.07.2020 року на суму 1260 грн., квитанцією  від 10 липня 2020 року про сплату відповідних коштів.
Зазначені квитанції, як первинні документи, відповідають вимогам, установленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять всі необхідні реквізити, призначення платежу та посилання на відповідний договір.
З огляду на вищевикладене, правильним є висновок суду про те, що наданими позивачем доказами підтверджується факт понесення ним витрат на професійну правничу допомогу за подання позову в цій справі та їх розмір.
Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року      у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що положеннями статті 134 КАС України регламентовано презумпцію правомірності заявлених стороною витрат на професійну правничу допомогу за умови їх документального підтвердження та можливість зменшення таких витрат судом, зокрема, у разі недотримання вимог процесуального законодавства щодо їх співмірності, виключно за клопотанням іншої сторони.
Однак відповідач з таким клопотанням до суду першої інстанції не звертався.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач не проявив належної зацікавленості щодо  вирішення спору і представник не брав участі у розгляді справи і не ознайомлювався з матеріалами справи, хоча мав таку можливість з наданням відповідної оцінки обгрунтованості заявлених до відшкодування сум. 
В апеляційній скарзі відповідач також не заявив  про неспівмірність заявлених сум зі складністю справи . Жодних доводів  щодо даного питання наведено не було. 
Отже, апеляційний суд за відсутності відповідної заяви відповідача не має правових підстав для зменшення суми витрат, що підлягають відшкодуванню на користь позивача. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від  29 квітня 2020 року в справі №757/52466/18-а.
При цьому доводи апелянта про первісне зазначення про вирішення питання щодо судових витрат шляхом ухвалення додаткового судового рішення, апеляційний суд відхиляє, адже у подальшому позивач до дебатів заявила  про стянення на її користь витрат на правничу допомогу і надала докази їх здійснення. Отже, суд першої інстанції повинен був вирішити це питання під час ухвалення судового рішення по суті справи.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Монастириського районного суду від 10 липня 2020 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	А. Р. Курилець