ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 661/4541/19 
Номер провадження 22ц / 819/1456/20 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Приходько Л.А. (суддя-доповідач)
суддів:                Базіль Л.В.,
Майданіка В.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новокаховського міського суд Херсонської області від 01 липня 2020 року у складі головуючого судді Бойко М.Є. повний текст рішення складено 06 липня 2020 року, 

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 1999 року, під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі ним було придбано у власність трьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Новокаховського суду Херсонської області від 19 серпня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.
На виконання усної домовленості з ОСОБА_2 про придбання ним належної відповідачці частини квартири, 14 серпня 2014 року ОСОБА_1 перерахував на особистий рахунок ОСОБА_2 11 202,00 грн. Проте ОСОБА_2 до теперішнього часу жодних дій щодо укладання відповідного договору не вчинила.
Посилаючись на те, що відповідачка безпідставно утримує у себе належні йому грошові кошти у розмірі 11202.00грн., з врахуванням інфляційних втрат у розмірі 16926.00грн., які відмовляється повернути, а також відмовляється відшкодувати понесені ним витрати на утримання спільного майна та сплати послуг з водопостачання у загальному розмірі 19916.33грн., просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 42 044.43грн.
Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на утримання спільного майна в сумі 1277,15 гривень, а також заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 214,05 гривень, а всього: 1492,06 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів та інфляційних втрат, суд першої інстанціїкерувався відсутністю підстав для визнання їх безпідставно набутими та застосування положень ст. 1212 ЦК України.
Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комунальні послуги з водопостачання та витрат на утримання спільного майна суд першої інстанції, керуючись презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, прийшов до висновку про спільне зобов`язання співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з утримання належного їм майна (домоволодіння) в рівних частках щодо кожного співвласника.
Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, зазначивши, що рішення суду на її думку ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, відповідно до вимог частини 2 статті 369 ЦПК України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи співвласниками квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 20 липня 1999 року та рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 листопада 2011 року є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, по 1/2 частині кожний.
Відповідно до довідки виданої головою правління ОСББ «Люпін» від 10 лютого 2020 року №1 ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 не проживає. 
Відповідно до довідки виданої головою ОСББ «Монтажник» від 09 лютого 2020 року ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 з 01 вересня 2011 року до теперішнього часу.
Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 травня 2018 року визначено порядок користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_2 в користування ізольовані житлові кімнати №5 площею 9,4 кв.м., та кімнату № 2 з балконом площею 12,6 кв.м., залишено у користуванні ОСОБА_1 житлову кімнату № 6 з лоджією площею 17,1 кв.м., у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено коридор № 1 площею 9,8 кв.м., кухню № 7 площею 8,8 кв.м., вбиральню № 3 площею 1,0 кв.м., ванну кімнату № 4 площею 2,6 кв.м., вбудовану шафу № 8 площею 0,5 кв.м.
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №04-04/1616 від 07 лютого 2020 року виданої начальником відділу реєстрації Новокаховської міської ради Кобицькою І.С., місце проживання відповідача ОСОБА_2 , у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано з 07 грудня 2017 року.
Відповідно до довідки про склад сім`ї №04-04/2313 від 27 лютого 2020 року, виданої начальником відділу реєстрації Новокаховської міської ради Кобицькою І.С., за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів з врахуванням інфляційних втрат позивач зазначав, що між ним та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про придбання ним належної відповідачу частини квартири за 11202грн. На виконання вказаної домовленості 14 серпня 2014 року позивач перерахував на рахунок ОСОБА_2 обумовлену домовленістю суму. Однак, відповідач жодних дій щодо укладення відповідного договору не вчинила. 
Судом встановлено, що 14 серпня 2014 року ОСОБА_5 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 11202.00грн., що підтверджується квитанцією Приватбанк від 14 серпня 2014 року(а.с.9).
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на відсутність існування між нею та позивачем будь-якої домовленості щодо продажу належної їй частини квартири позивачеві. Натомість позивач у серпні 2014 року обіцяв перерахувати кошти до дня народження дочки ( 27 серпня ) а тому перераховані позивачем на її рахунок грошові кошти були використані дочкою на навчання. Будь-яких вимог щодо повернення коштів від ОСОБА_1 не надходили.
Як вбачається зі змісту листа Новокаховського міського відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27 березня 2020 року № 153/7626(а.с.87) на примусовому виконанні у відділ ДВС перебувало виконавче провадження №26113369 з примусового виконання судового наказу №2н-103 від 11 березня 2011 року Новокаховського міського суду Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6 1996 року народження та доньки ОСОБА_3 2000 року народження у розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на кожну дитину починаючи з 09 лютого 2011 року і до досягнення дітьми повноліття.
Державним виконавцем при нарахуванні аліментів за 2014 рік зараховано квитанцію від 14 серпня 2014 року на суму 11202грн., яку в подальшому, згідно заяви боржника від 27 серпня 2018 року знято з урахування виплачених аліментів у зв`язку з іншим призначенням платежу зазначеному у квитанції.
Протягом 2014 року аліменти боржником за рішенням суду не сплачувалися і борг по аліментам станом на 31 грудня 2014 року склав 5245.96грн.
Відповідно до частин першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив предмет доказування у справі щодо заявлених позовних вимог до ОСОБА_2 , а саме підлягає встановленню факт безпідставного набуття нею від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 11202грн.
Відмовляючи у задоволені цих позовних вимог суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у порушення статей 12, 81 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів наявності у нього з відповідачкою домовленості про придбання належної їй частини спірної квартири, а надана позивачем квитанція наявність такої домовленості не засвідчує.
Врахувавши відсутність домовленості між сторонами щодо купівлі-продажу частки квартири, а також наявність у позивача на час перерахування грошових коштів аліментних зобов`язань з утримання неповнолітніх дітей, які перебували на утриманні ОСОБА_2 , та зарахування державним виконавцем квитанції від 14 серпня 2014 року на суму 11202 грн. при нарахуванні аліментів за 2014 рік суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання отриманих відповідачкою коштів безпідставно набутими.
Частиною першою статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції закону № 1875-ІУ від 24 червня 2004 року, чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).
Судом встановлено, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири, кожному належить по 1/2 частки квартири, і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Як вбачається зі змісту листа ОСББ «Люпін» від 24 березня 2020 року(а.с.86), щомісячні нарахування за послуги утримання будинку та прибудинкової території з 01 травня 2016 року по 07 листопада 2018 року складали 4902.66грн, у тому числі нараховані пільги 3332.90грн. Загальна перерахована сума за вказаний період складає 4593.55грн, з яких 1593.15грн внесена ОСОБА_1 , а 3000.40грн перераховані УПСЗН Новокаховської міської ради, як відшкодування за послуги по пільгам.
Належних та допустимих доказів, на підтвердження доводів викладених у позовній заяві, що за період з 01 травня 2016 року по 07 листопада 2018 року позивачем було сплачено до ОСББ «Люпін» 4426.70грн. за утримання будинку та прибудинкової території матеріали справи не містять. 
Акт звіряння взаємних розрахунків ОСББ «Люпін», містить лише відомості щодо оплати послуг за утримання будинку та прибудинкової території за період з травня 2016 по жовтень 2018 року, однак не містить даних, що вказана оплата здійснювалась саме позивачем, враховуючи, що оплата послуг здійснювалась також шляхом державного відшкодування за послуги по пільгам.
Частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів сплачених позивачем в рахунок утримання будинку та прибудинкової території суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач, як співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від відповідача, який є іншим співвласником, їх відшкодування.
Визначаючи розмір відшкодування суд першої інстанції правильно виходив з розміру суми фактично сплачених позивачем витрат на утримання майна. Доводи апеляційної скарги, що розмір відшкодування повинен визначатися з розміру нарахованих послуг з утримання будинку та прибудинкової території позбавлені правового обґрунтування.
Відповідно до листа КП «Міський водоканал» від 20 березня 2020 року № 373/03 (а.с.78) нарахування за послуги з водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_1 проводилась відповідно до норм водоспоживання, затверджених Новокаховською міською радою на кількість осіб зареєстрованих за даною адресою з урахуванням пільг згідно діючого законодавства. 
Так, нарахування за період з 01 січня 2011 року по 01 жовтня 2015 року проводилось на трьох осіб ( ОСОБА_1 - пільговик, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_3 - дочка); за період з 01 жовтня 2015 року по 01 серпня 2017 року - на двох осіб ( ОСОБА_1 - пільговик, ОСОБА_3 - дочка); за період з 01 серпня 2017 року по 30 вересня 2019 року на чотири особи ( ОСОБА_1 - пільговик, ОСОБА_3 - дочка, ОСОБА_4 - дочка, Єрохіна А.Ю. - дружина, як незареєстрована особа, яка отримує відшкодування за послуги по пільгам по факту проживання).
В липні 2018 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 сплачено суму 429.81грн., і станом на 01 серпня 2018 року заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення була відсутня.
За період з 01 серпня 2018 року по теперішній час сплата за послуги з водопостачання та водовідведення за даною адресою не проводилась.
На особовий рахунок № НОМЕР_1 надходило державне відшкодування за послуги по пільгам, яке частково погашало заборгованість за послуги. Станом на 01 березня 2020 року заборгованість становить 5167.63грн .
Належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача, щодо сплати ним за період з січня 2011 року по жовтень 2018 року за водопостачання та водовідведення 9489.63грн. матеріали справи не містять.
Роздруківки з особового рахунку, додані позивачем до позовної заяви, на підтвердження доводів щодо оплати ним послуг з водопостачання та водовідведення у загальному розмірі 9489.63грн., не містять будь-яких даних щодо особи яка здійснила оплату. А отже враховуючи, що оплата послуг здійснювалась також за рахунок державного відшкодування за послуги по пільгам, у суду відсутні підстави вважати, що вказану суму повністю сплачено позивачем.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, нарахування за послуги з водопостачання та водовідведення на відповідачку, ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2011 року по теперішній час не проводилося, що підтверджується листами КП «Міський водоканал» від 20 березня 2020 року № 373/03 та від 02 березня 2020 року №307/03. 
Вказані обставини свідчать про те, що у ОСОБА_2 обов`язок щодо оплати послуг з водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що вона є співвласником квартири, відсутній, оскільки у спірний період часу відповідач цією послугою за вказаною адресою не користувалась, нарахування на ОСОБА_2 за послуги з водопостачання та водовідведення за цією адресою не проводилося в зв`язку з тим, що вона фактично мешкає за іншою адресою, за якою оплачує послуги з водопостачання та водовідведення, що підтверджується листом КП «Міський водоканал» від 10 лютого 2020 №198/02(а.с.59), а отже не є споживачем послуг з водопостачання та водовідведення послуг за цією адресою, у зв`язку із чим на неї не може бути покладений обов`язок з її оплати відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення витрат понесених на оплату послуг з водопостачання та водовідведення в апеляційному порядку не оскаржено, а відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови лише у випадках, встановлених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                   Л.А. Приходько 

Судді:                                                  Л.В. Базіль

                                        В.В. Майданік