Справа № 308/8750/16-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 грудня 2020 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А., 
з участю секретаря Кухти М.В.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2019 року (у складі судді Придачука О.А.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у серпні 2016 р. 
       Просив визнати його батьком малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
        ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін по справі народилася спільна дитина – ОСОБА_3 , однак після народження дитини відповідач відмовилася проживати разом із позивачем і спільно виховувати дитину.
       Позивач проявляв бажання встановити батьківство в добровільному порядку, однак відповідач відмовилася від цього, в зв`язку з чим реєстрація дитини була проведена відповідно до положень ст.135 СК України. 
       Відповідач визнає факт батьківства позивача, однак закріпити це юридично відмовляється.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2019 р. позов задоволено: визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводить про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційного скарги зводяться до наступного:
-позивач звернувся до суду з пропуском строків, оскільки про вагітність відповідача дізнався у грудні 2010 р.;
-позовна давність у один рік із моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство, встановлена законодавцемяк до вимог про визнання батьківства в порядку ст. 129, так і в порядку, встановленому ст.128 СК України.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції і безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Узагальнені доводи заперечення зводяться до неправильного розуміння відповідачем норм матеріального права.
Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
       Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його відповідність обставинам справи та нормам матеріального права.
       У підтвердження свого батьківства відносно ОСОБА_3 позивач надав копію хресного листа №017/016 Кафедрального Собору, де батьками ОСОБА_3 значаться ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с.7). Також було надано низку фотокарток, із яких убачається спільне проведення дозвілля позивача разом із сином ОСОБА_4 (а.с.8,9,10,11).                У суді першої інстанції позивачем заявлялося клопотання про призначення генотипоскопічної експертизи (а.с.36) і така була призначена ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2017 р. (а.с.41-42), однак ухвала була повернута без виконання у зв`язку з неявкою відповідача та дитини для забору біологічних зразків (а.с.58). Відповідачем у суді першої інстанції було подано заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строків позовної давності для звернення до суду (а.с.62,63).
Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не заперечувався факт батьківства позивача. Відповідач настоювала лише на тому, що позивачем пропущено строки для звернення до суду за захистом свого права.
Із цього приводу колегія суддів зауважує наступне.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина – містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. 
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
У матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт батьківства позивача відносно свого сина ОСОБА_3 . Цей факт підтверджується хресним листом і фотокартками, які вказують на проведення спільного часу з дитиною, святкування днів народжень. 
Окрім того, відповідач не заперечує, що позивач є батьком дитини.
       Доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку позовної давності, передбаченого частиною другою статті 129 СК України, є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на положення статті 128 СК України, яка передбачає можливість визнання батьківства щодо дитини за рішенням суду за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України (спільна заява жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою).
Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.
У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.
На підставі цього можна зробити наступні висновки.
Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить відповідно до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.
Крім того, законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України.
Відтак, у спірних правовідносинах до вимоги про визнання батьківства в порядку статті 128 СК України строк позовної давності не застосовується.
Доводи апеляційної скарги зводяться до невірного розуміння норм матеріального права.
Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив по суті спору правильне судове рішення, із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, - 

ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2019 року залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 14 грудня 2020 р.
Судді: