ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16236/19                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Каракашьян С.К.,                                                                                   
                                                                                                                                  Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Лічевецького І.О.
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю
представника позивача:              Суткевич О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у Київській області) в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0228896-5006- 1021 від 05.06.2019 року щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, на загальну суму 1 108    235,03 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0228897-5006- 1021 від 05.06.2019 року щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, на загальну суму 75    827,62 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0228898-5006-1021 від 05.06.2019 року щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, на загальну суму 262 865,04 грн. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року значений позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у Київській області №0228897-5006-1021 від 05.06.2019 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове.
Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який з`явився у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності ОСОБА_1 перебувають наступні об`єкти нежитлової нерухомості:
- єдиний майновий комплекс загальною площею 14292 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2016 року);
- цілісний майновий комплекс загальною площею 4381,2 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.11.2016  року);
- нежитловий будинок - заклад громадського харчування загальною площею 3504,4 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01.17.2013 року).
05.06.2019 року ГУ ДФС у Київській області було сформовано податкові повідомлення-рішення щодо податку на нерухоме майно, за 2016-2018 роки, у зв`язку з наявністю права власності позивачки на зазначені об`єкти:
- №0228896-5006-1021 на суму 1 108 235,03 грн.;
- №0228897-5006-1021 на суму 75 827,62 грн.;
- №0228898-5006-1021 на суму 262 865,04 грн. (далі по тексту - оскаржувані ППР).
Оскаржувані ППР направлено позивачу поштою та отримано останньою  25.06.2019 року.
Позивачка, вважаючи протиправними оскаржувані ППР, звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданих позивачем документів, цілісний майновий комплекс загальною площею 4381,2 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , і за використання якого позивачу нараховано податковим органом податок на нерухоме майно, є будівлею промисловості та використовується        для виготовлення цегли, а тому позивачка звільняється від сплати вказаного податку.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та нормами Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Законом України від 28.12.2014 №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи»    (далі - Закон №71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.
Статтею 4 ПК України    визначено основні засади податкового законодавства України.
Одним із принципів податкового законодавства України є принцип стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.
Відповідно до статті 8 ПК України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.
До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Правовими положеннями ст. 265 ПК України встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПКУкраїни, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1    пункт 266.1 статті 261 ПК України ).
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту    266.3    статті    266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.
З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, ОСОБА_1 , як власник об`єктів нерухомості, є платником податку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, зокрема, технічного паспорту та довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 12.11.2019 року №531, цілісний майновий комплекс загальною площею 4381,2 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , щодо якого позивачу донараховано контролюючим органом 40778,02грн. за 2018 рік та 35049,60 грн. за 2017 рік, є будівлею промисловості та використовується для виготовлення цегли (Т.1 а.с.59 - 95).
Правовими положеннями підпункту «є» підпункту    266.2.2. пункту 266.2    статті    266 ПК України, не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що контролюючим органом, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду в суді апеляційної інстанції не було спростовано належність вищезазначеного приміщення до будівель промисловості та не надано належних доказів використання позивачкою вказаної будівлі не за належністю.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про наявності законних підстав для скасування податкового повідомлення - рішення ГУ ДФС у Київській області №0228897-5006-1021 від 05.06.2019 року.
Щодо оскаржуваного ППР №0228896-5006-1021, яким позивачу визначено податкові зобов`язання в сумі 262 591,68 грн. за 2016 рік, 686    016, 00 грн. за 2017 рік та 159 627,35 грн. за 2018 рік, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, підставою для прийняття вищезазначеного оскаржуваного ППР стала наявність у ОСОБА_1 права власності на єдиний майновий комплекс загальною площею 14292 кв. метрів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2016 року.
Посилання представника позивача на звільнення ОСОБА_1 від сплати податку на нерухоме майно за вказаний комплекс спростовуються наступними правовими нормами, які визначені податковим законодавством.
Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту    266.2    статті    266 ПК України    (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23 листопада 2018 року №2628-VIII), не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Станом на 01.01.2016 року (початок першого періоду, за який позивачу було донараховано суму податку) зазначена норма була викладена в редакції «будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності».
Тобто, як і діючою редакцією підпункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України, так і редакцією, яка діяла до внесення змін, було передбачено виключення з кола об`єктів оподаткування будівель та споруд, які належать на праві власності саме сільськогосподарським товаровиробникам, які призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Відповідно до пункту 209.6 статті    209 ПК України    (в редакції до 01.01.2017 року), сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.
Згідно з підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 235 ПК України - сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Разом з тим, позивачкою не надано суду належних доказів, що остання є сільськогосподарським товаровиробником, займається виробництвом продукції, має відповідний статус та здійснює операції з її постачання, тощо.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що  виключення законодавцем з кола об`єктів оподаткування будівель та споруд пов`язано з обов`язковою умовою наявності відповідного статусу саме у власника цих будівель, а не цільового призначення та фактичного використання майна.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що податковим органом було законно та обґрунтовано прийнято оскаржуване ППР №0228896-5006-1021 від 05.06.2019 року.
Щодо оскаржуваного ППР №0228898-5006-1021, яким позивачці визначено податкові зобов`язання в сумі 48 290,63 грн. за 2016 рік, 84 105,60 грн. за 2017 рік та 130 468,81грн. за 2018 рік, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Обґрунтування позовних вимог в цій частині зводиться до посилань на приписи підпункту    266.10.2    статті    266 ПК України.
Відповідно до вищезазначеної правової норми, в редакції    Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 7 грудня 2017 року №2245-VIII, у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Так, 266.7.2 пункту 266.7 ПК України визначено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
У даному випадку, податковим органом нараховано податок на нерухоме майно ОСОБА_1 за три роки - 2016, 2017 та 2018 роки. Тобто, останнім базовим податковим (звітним) періодом (роком) є 2018 рік. У свою чергу, оскаржуване ППР винесено податковим органом 05.06.2019 року, тобто до 01 липня.
Крім того, правові норми пп.266.7.2 пункту 266.7 ПК України передбачають звільнення від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, проте, не визначають обставини звільнення від обов`язку зі сплати такого податку.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави суду для висновку, що оскаржувані ППР прийняті контролюючим органом відповідно до норм чинного законодавства, в межах наданих повноважень та у спосіб, який передбачений Конституцією та ПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              І.О. Лічевецький

Повний текст виготовлено 19.10.2020 року