ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" листопада 2020 р.           Справа№ 911/1257/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Руденко  М.А.
суддів:            Пономаренка  Є.Ю. 
          Дідиченко  М.А. 

при секретарі:                               Реуцькій Т.О.
за участю представників сторін:
від позивача: Безпалюк О.Л. (за довіреністю від 17.05.2019 №14-198);
від відповідача: не з`явився, 
розглянувши матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду Київської області від 08.09.2020 року 
у справі №911/1257/20 (суддя Янюк О.С.)      
за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до комунального підприємства Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа"
про стягнення грошових коштів,
                                                     В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
В травні 2020 року позивач - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою до відповідача - комунального підприємства Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" про стягнення  останнього боргу у загальному розмірі 55 406,46 грн, з яких: пеня у розмірі 43    509,29грн; 3% річних у розмірі 4     806,73грн, інфляційні втрати у розмірі 7    090,44грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2  102,00грн.
Рішенням господарського суду Київської області від 08.09.2020 року у задоволенні позовних вимог щодо стягнення грошових коштів відмовлено повністю .
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що   кошти з оплати отриманого відповідачем природного газу було перераховано позивачу на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання з посиланням у призначенні платежу на    постанову КМУ №217 від 18.06.2014,  а тому суд дійшов висновку, що відповідач у даному випадку позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 08.09.2020 року у справі №911/1257/20 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, щодо того, що у  відповідача була відсутня можливість впливати  на порядок, строки і розмір  розрахунків з позивачем за природний газ. Приписи Постанови №217 самі по собі не змінюють строків розрахунків за договором, не позбавляють відповідача можливості впливати на їх своєчасність і не виключають  застосування до нього  відповідальності, передбаченої  умовами договору, зокрема, у вигляді пені за прострочення оплати природного газу та  уникнення зобов`язань, передбачених ч.2 ст. 625 ГПК України з оплати боргу з урахуванням 3% річних   та встановленого  індексу інфляції. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року було прийнято до провадження  апеляційну скаргу  акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та призначено справу до розгляду на 17.11.2020 року .
 У судовому засіданні, 17.11.2020 року представник позивача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені  належним чином. (а.с.29 т.3) 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених  про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає  справу за відсутності  такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась,  колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності  представника відповідача  за наявними у справі доказами.
  Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається  з матеріалів справи, 28.10.2016 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) та комунальним підприємством Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" (покупець) було укладено договір №1856/1617-КП-17 постачання природного газу  (надалі - договір), а також підписано додаткові угоди до нього. (а.с. 13-28 т.1)
За умовами зазначеного договору, а саме п.п. 1.1., 1.2 сторони погодили, що постачальник зобов`язується поставити  споживачу у 2016-2017 роках природний газ (надалі - газ), а споживач зобов`язується  оплатити його, на умовах цього договору.  Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії яка  споживається  підприємствами  організаціями та іншими споживачами  (крім бюджетних установ/організацій)
За змістом п. 2.1 договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року (включно) природний газ обсягом до 360,0 тис. куб. м., у тому числі за місяцями  (тис. куб. м.):  жовтень - 20,0; листопад - 50,0; грудень - 80,0; IV кв. 2016р. - 150,0; січень - 100,0; лютий - 60,0; березень - 50,0; І кв. 2017 р.- 210,0 
           Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного  газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу. (п. 3.4. Договору).     
Відповідно до вимог п. 3.5. договору, споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику:
- завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування)  природного газу  за розрахунковий місяць , складеного  між  споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи).  Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно  детальної розбивки кількості природного газу, зазначеного в акті за категоріями  (у тому числі згідно з цим договором).
- підписані  та скріплені печаткою  споживача два примірники акта  приймання - передачі природного газу, де зазначаються  фактичні обсяги використаного  природного газу згідно з цим договором  у розрахунковому місяці, його фактична  ціна та вартість.   
Ціна договору, що  визначена п 5.2 договору змінювалась, у відповідності до підписаних між сторонами додаткових угод №1,2,3,5,6. (а.с.22-24,27,28 т.1).
           Пунктом 5.4 вищевказаного договору передбачено, що загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.  
          Згідно п. 6.1 договору, оплата за  природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
  У відповідності до пункту 6.3. договору платежі за договором здійснюються на поточний рахунок постачальника з урахуванням вимог чинного законодавства щодо відкриття поточних рахунків із спеціальним режимом використання підприємствами, що виробляють теплову енергію.
В будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розраховуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1. договору.
Пунктом 8.2. договору визначено, що у разі невиконання споживачем пунктів 6.1. та 6.6. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу.
Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років (п. 10.3 договору).  
Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. 
Як вбачається за матеріалів справи, на виконання умов договору постачальнику у період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року поставлено споживачу природний газ на загальну суму 2  310 266,94грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними між сторонами без зауважень та скріплено їх печатками: від 31.10.2016 на суму 102    924,20грн; від 30.11.2016 на суму 356 033,63грн; від 31.12.2016 на суму 530    833,36грн; від 31.01.2017 на суму 672 990,55грн; від 28.02.2017 на суму 647    485,20грн.  (а.с.29-33 т.1)
У свою чергу, споживачем прийнято вказаний природний газ та оплачено його вартість на загальну суму 2  310  266,94грн, що підтверджується відповідними банківськими виписками в яких міститься призначення платежу "розподіл коштів на виконання п. КМУ №217 від 18.06.2014; Зг. дог. №1856/1617-КП-17 від 28.10.2016" (т. 1 а.с. 51-90). 
          Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що відповідачем було здійснено несвоєчасно та не  виконано зобов`язання  у визначений договором строк , чим порушено умови  п.6.1 договору, що є підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних у загальному розмірі   55  406,46 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки КП «Вишгородтепломережа» перераховані кошти постачальнику на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання у відповідності до вимог Порядку №217, тому відповідач у даному випадку позбавлений можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків, оскільки державою фактично визначено спеціальний режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що, по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача за визначеними нормативами.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.
Відповідно до    ст. 509 ЦК України    зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених    ГК України    (ч. 1    ст. 175 ГК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених    ст. 11 ЦК України    та    ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).
Так, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, який недійсним у судовому порядку не визнавався, у зв`язку з чим, у силу    ст. 629 ЦК України, він є обов`язковим для виконання сторонами. Доказів протилежного учасниками справи не надано.
Відповідно до ч. 1     ст. 712 ЦК України    за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Із наведеною нормою узгоджується ч. 1    ст. 265 ГК України.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2    ст. 712 ЦК України).
Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.ст.    526,    625 ЦК України    зобов`язання має виконуватися належним чином. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Аналогічне положення стосовно господарських зобов`язань міститься у    ст. 193 ГК України.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Частиною 2  ст. 13 Закону України "Про ринок природного газу" до обов`язків споживачів природного газу віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості природного газу згідно з умовами договорів. У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (ч. 3 ст. 13 цього Закону).
Отже, постачання природного газу споживачам є різновидом господарської діяльності, що здійснюється на підставі договору постачання, який укладається між постачальником та покупцем (споживачем) із визначенням взаємних прав та обов`язків сторін такого господарського договору. Законодавцем до обов`язків споживача віднесено забезпечення своєчасної та повної оплати вартості придбаного (спожитого) природного газу, невиконання чи неналежне виконання якого тягне за собою наслідки у вигляді відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Господарську діяльність з виробництва теплової енергії здійснюють теплогенеруючі організації, а постачання споживачам теплової енергії, як продукту виробництва, належить до видів господарської діяльності теплопостачальної організації. Водночас, законодавець не забороняє здійснення зазначених видів господарської діяльності (як виробництва, так і постачання теплової енергії) одним суб`єктом господарювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватися суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.
Отже, правовідносини гарантованого постачальника природного газу, яким є позивач, та теплопостачальної організації, яка використовує природний газ у цілях виробництва теплової енергії яка споживається підприємствами, організаціями  та іншими споживачами (крім  бюджетних  установ/організацій) опосередковуються шляхом укладення договорів постачання природного газу на засадах строковості, оплатності та цільового використання поставленого ресурсу.
Порядок розрахунків за теплову енергію, для виробництва якої використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником, визначено ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання". Водночас, при розгляді спорів щодо розрахунків споживачів природного газу, використаного у виробництві теплової енергії, із гарантованими постачальниками відповідно до договорів постачання природного газу, необхідно враховувати, що положення ст. 19-1 цього Закону поширюються на правовідносини, що виникають під час розрахунків між споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями на підставі договорів на постачання теплової енергії, а також між теплопостачальними організаціями та теплогенеруючими організаціями (у разі якщо виробництво та постачання теплової енергії здійснюються різними суб`єктами господарювання) у розрахунках за придбану теплову енергію як продукт виробництва для його подальшого продажу споживачам.
Так, ч. 1 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам,    шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку.
Статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу    (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) -    рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником.
Положеннями ч. 3 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" визначено обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії,    зазначення про оплату споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання.
Отже, законодавцем передбачено спеціальну процедуру розрахунку за спожиту теплову енергію, вироблену із природного газу як ресурсу, поставленого гарантованим постачальником, шляхом зарахування коштів споживачів та теплопостачальних організацій, які купують теплову енергію у теплогенеруючих організацій для її подальшого постачання споживачам, на рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті теплопостачальними організаціями (для зарахування коштів споживачів теплової енергії) та теплогенеруючими організаціями (для зарахування коштів теплопостачальних організацій за придбану теплову енергію як товар) в уповноваженому банку. Водночас, ч. 1 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" імперативно визначено, що оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Зазначена норма поширюється на споживачів, які сплачують за поставлену їм теплову енергію теплопостачальними організаціями, а також на теплопостачальні організації під час розрахунків за придбану теплову енергію у теплогенеруючих організацій.
Частиною 4, 5 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що кошти, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації. Цим порядком також визначається    механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.
Отже, стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання" не визначає порядку здійснення розрахунків теплогенеруючих та теплопостачальних організацій з гарантованим постачальником за обсяг спожитого ними природного газу, не містить норм щодо обмеження принципу свободи договору при встановлені сторонами у договорі постачання порядку та умов проведення розрахунків за поставлений природний газ. Водночас, у частинах четвертій та п`ятій    статті 19-1 цього Закону    міститься відсильна норма до порядку розподілу коштів, які надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Так, на виконання вимог ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 18.06.2014 № 217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки" (далі - Порядок № 217).
Пунктом 1 Порядку № 217 передбачено, що цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.
Отже, в силу ч. 4, 5 ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання", Порядок №217 є спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, що визначає правовідносини між уповноваженим банком, який обслуговує поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які відкрито відповідно до цієї постанови, постачальником природного газу для цілей виробництва теплової енергії, теплогенеруючими і теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії, а саме передбачає обов`язковим відкриття теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, послуги з постачання гарячої води, з подальшим інформуванням уповноваженим банком НКРЕКП про переліки спеціальних рахунків таких організацій для розрахунків із гарантованим постачальником природного газу (п. 3, 4, 5, 6 Порядку № 217); визначає порядок внесення споживачами, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, послуг з постачання теплової енергії, послуг з централізованого постачання гарячої води, вартості спожитих послуг на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів, а також процедуру перерахування уповноваженим банком грошових коштів споживачів згідно з реєстром нормативів, затверджених НКРЕКП, у частині вартості природного газу на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками (п. 8, 9, 14 Порядку № 217).
Положеннями Порядку № 217 визначено алгоритм розподілу коштів, які надходять на поточні рахунки теплогенеруючих та теплопостачальних організацій зі спеціальним режимом використання для проведення уповноваженим банком розрахунків відповідно до затверджених НКРЕКП нормативів з гарантованим постачальником природного газу як ресурсу для виробництва теплової енергії.
Разом з тим, Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі.
Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.
Аналіз приписів ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" в сукупності з положеннями Порядку № 217, дозволяє дійти висновку, що Порядком № 217 визначено спеціальний механізм проведення розрахунків із гарантованим постачальником природного газу, який усуває теплопостачальні організації від розподілу коштів, сплачених споживачами за спожиту теплову енергію, вироблену із ресурсу (природного газу), поставленого гарантованим постачальником.
Водночас, положення Порядку № 217 не обмежують теплопостачальні організації у можливості виконати свої договірні зобов`язання з оплати за отриманий природний газ за договорами постачання, укладеними з гарантованими постачальниками природного газу, шляхом перерахування на такий спеціальний рахунок власних коштів, отриманих від господарської діяльності.
Визначений Порядком № 217 (п. 8, 9, 13, 14) алгоритм розподілу уповноваженим банком коштів споживачів, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання як оплата вартості теплової енергії та/або наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не ставить повноту та своєчасність виконання теплопостачальними організаціями договірних обов`язків з оплати отриманого природного газу для виробництва теплової енергії для потреб населення на користь гарантованого постачальника у залежність від оплати теплової енергії безпосередніми споживачами; не скасовує та не обмежує відповідальність теплопостачальної організації перед постачальником природного газу за невиконання чи неналежне виконання обов`язків з оплати за спожитий газ та не змінює строків здійснення розрахунків за договорами, укладеними між теплопостачальними організаціями та гарантованими постачальниками природного газу.
Отже, положення Порядку № 217 не змінюють порядку розрахунків теплопостачальної організації та гарантованого постачальника газу за договором постачання природного газу, не позбавляють теплопостачальну організацію, як споживача природного газу, можливості впливати на їх своєчасність і не виключають застосування до відповідача - споживача відповідальності, передбаченої умовами договору у вигляді пені за прострочення оплати вартості отриманого природного газу (п. 8.2. договору), а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат.
Такий порядок застосування відповідальності за порушення договірних зобов`язань до теплопостачальної організації, як суб`єкта господарювання у сфері теплопостачання, узгоджується з положеннями ст. 78, 265 Господарського кодексу України щодо здійснення відповідачем господарської діяльності з виробництва теплової енергії із залученням на підставі договору поставки, укладеного з позивачем, як гарантованим постачальником, природного газу як енергоресурсу, з якого виготовляється теплова енергія, із зобов`язаннями щодо оплати вартості поставленого товару (газу), яке має бути виконано у строки, погоджені сторонами у договорі поставки природного газу, незалежно від обставин несвоєчасного виконання кінцевими споживачами зобов`язань щодо оплати вартості спожитої теплової енергії, поставленої відповідачем на підставі договорів постачання теплової енергії. Відповідач у силу ст. 42 Господарського кодексу України під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, у тому числі щодо несвоєчасності розрахунків із ним його контрагентами (споживачами теплової енергії, виробленої з ресурсу позивача).
Аналогічна позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі, а тому висновки суду першої інстанції, що відповідач позбавлений можливості самостійно впливати на повноту та своєчасність розрахунків, оскільки як вважає суд першої інстанції, відповідач фактично усунений від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні грошових коштів зі спеціальних рахунків на рахунки позивача, є помилковими та необґрунтованими.
Отже як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, постачальником було поставлено споживачу природний газ у період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року на загальну суму 2  310 266,94грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними між сторонами без зауважень та скріплено їх печатками, а споживачем прийнято вказаний природний газ та оплачено його вартість, що підтверджується відповідними банківськими виписками.  (а.с.29-33 т.1) 
Доводи позовної заяви та апеляційної скарги зводяться до того, що  КП "Вишкородтепломережа" несвоєчасно було оплачено поставлений АТ "НАК "Нафтогаз України" природний газ,  у зв`язку із чим відповідач порушив п. 6.1 договору, а відтак, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню, 3% річних та інфляційні втрати.   
          Стосовно нарахування  пені, колегія суддів вважає за можливе зазначити наступне.
Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язань настають наслідки , встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за   правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку,  передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських   відносин   є   вчинене  ним   правопорушення   у   сфері господарювання.
Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що  штрафними    санкціями    у    цьому   Кодексі  визнаються господарські санкції у вигляді грошової    суми     (неустойка,    штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним   правил здійснення   господарської   діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Як унормовано вимогами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
          Частиною  2 ст. 551 ЦК України  передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
За умовами пункту 8.2 договору, визначено, що у разі невиконання споживачем пунктів 6.1. та 6.6. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Разом з тим п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України унормовано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня. 
Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання з своєчасної оплати поставленого товару не здійснив, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, вважає його арифметично вірним, а тому  з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 43  509,29 грн. за період з 26.11.2016 по 30.05.2017 рік
Стосовно нарахування  трьох процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів вважає за можливе зазначити наступне.
Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми   боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому проценти річних не є неустойкою у розумінні  положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК. 
Отже, за  змістом  наведеної  норми  закону  нарахування  інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 26.04.2017 р. у справі № 3-1522гс16.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 року у справі №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.
Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
Колегія суддів перевіривши нарахування 3% річних та інфляційних здійснений позивачем, вважає їх арифметично вірним, тому стягненню підлягає сума на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів складає 7  090,44 грн. за період з 01.03.2017 по  30.04.2017 рік., а також три відсотки річних  від  основного боргу в розмірі  4 806,73 гри за період з 26.11.2016 по 30.05.2017 року.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що  зазначений Порядок № 217 не стосується договірних зобов`язань гарантованого постачальника природного газу та теплопостачальної організації, як споживача, в частині порядку та строків розрахунків за договором постачання та не змінює строків розрахунків за поставку природного газу, які було погоджено сторонами у договорі,  а  оскільки матеріалами справи належним чином доведено порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ, тому позовні вимоги щодо стягнення пені - 43  509,29 грн., 3% річних - 4  806,73 грн. та інфляційних - 7  090,44 грн., є обґрунтованими, доведеними та такими що підлягають задоволенню. 
Доводи апеляційної скарги   спростовують висновок  місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Отже, місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 08.09.2020 р. підлягає скасуванню.   
Керуючись ст.ст.  74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В  :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Київської області  від 08.09.2020 року у справі № 911/1257/20 задовольнити.
Рішення господарського суду Київської області  від 08.09.2020 року у справі № 911/1257/20 скасувати та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з комунального підприємства Вишгородське районне комунальне підприємство "Вишгородтепломережа" (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, м. Вишгород, вул. Кургузова, 3-В; код: 13713569) на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; код: 20077720)  пеню у розмірі 43  509,29 грн., 3% річних у розмірі 4  806,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 7  090,44 грн., судовий збір у розмірі 2102,00 грн. за подачу позовної заяви та судовий збір у розмірі 3153,00 грн. за подачу апеляційної скарги.    
Видачу наказу доручити господарському суду Київської області.
Матеріали справи № 911/1257/20 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено   30.11.2020 р.

Головуючий суддя                                                            М.А. Руденко 

Судді                                                                                Є.Ю. Пономаренко

                                                                                М.А. Дідиченко