ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/5529/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року (суддя Юхно І.В.) в адміністративній справі  
за позовом  ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1  
про стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, –   
в с т а н о в и в :
                                 ОСОБА_1 у травні 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2018 по 26.12.2019 включно у розмірі 284696,28 грн.
                              Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2018 по 26.12.2019 включно в розмірі 14207,20 грн. (чотирнадцять тисяч двісті сім гривень 20 копійок). В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
                              Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.
                              Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
                              Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 137 від 13.06.2018 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і усіх видів забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 в адміністративній справі № 160/4460/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.11.2019, частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 02.06.2018   по 13.06.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення в період з 02.06.2018 по 13.06.2018. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 посадового окладу за тимчасово виконуваною посадою помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби в періоди протягом 01.04.2015-21.04.2015, 15.09.2015-08.10.2015, 09.02.2017-16.03.2017, 09.04.2018-13.06.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 посадовий оклад за тимчасово виконуваною посадою помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби в періоди протягом 01.04.2015-21.04.2015, 15.09.2015-08.10.2015, 09.02.2017-16.03.2017, 09.04.2018-13.06.2018 з урахуванням раніше проведених виплат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.      
На виконання рішення суду Військовою частиною НОМЕР_1 26.12.2019 переведено на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14260,41 грн.,   що підтверджується випискою по надходженням на картковий рахунок ОСОБА_1 .
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 для встановлення розміру середньоденного грошового забезпечення на момент звільнення ОСОБА_1 .
Військовою частиною НОМЕР_1 направлено відповідь за № 1314/8/225 від 15.05.2020, в якій зазначено, що на теперішній час законодавством України не визначено порядку обчислення середнього грошового забезпечення, що унеможливлює проведення обчислення та надання інформації про розмір середньоденного грошового забезпечення на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Також зазначено розмір нарахованого грошового забезпечення за два місяці, що передували місяцю звільнення, а саме за квітень-травень 2018 року: квітень 2018 року – 14668,00 грн., травень – 16288,65 грн. 
У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 в порядку статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.06.2018 по 26.12.2019 включно.
          Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення належної суми компенсації, апелянт, зокрема, зазначає, що судом було порушено норми матеріально права та неправильно застосовано положення Кодексу законів про працю України. 
На думку апелянта, застосуванню підлягають положення частини 1 статті 117 КЗпП України, а не частина 2 тієї ж статті, оскільки спір про розмір належних ОСОБА_1 сум відсутній, адже розмір грошового забезпечення у період з 02.06.2018 по 13.06.2018 визначено Військовою частиною НОМЕР_1 відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 137 від 13.06.2018. 
Суд апеляційної інстанції відхиляє наведені апелянтом доводи та зазначає, що при зверненні до суду з позовом в адміністративній справі № 160/4460/19 ОСОБА_1 були заявлені позовні вимоги не тільки щодо виплати грошового забезпечення у період з 02.06.2018 по 13.06.2018. При цьому виплата грошових коштів в сумі 14260,41 грн. здійснена Військовою частиною НОМЕР_1 26.12.2019 на виконання рішення суду в адміністративній справі № 160/4460/19, а тому суд першої інстанції вірно керувався частиною 2 статті 117 КЗпП України.
Щодо доводів апелянта про помилковість суду першої інстанції в частині розрахунку кількості днів затримки виплати грошового забезпечення, суд апеляційної інстанції зазначає, що у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2018 року по 26 грудня 2019 року включно. Наведене свідчить, що позивачем було самостійно обраховано період затримки розрахунку при зверненні з позовом, а тому суд вважає безпідставним розрахунок затримки, наведений в апеляційній скарзі, і пояснення апелянта щодо помилковості обрахунку суду першої інстанції.
Також суд апеляційної інстанції акцентує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (стаття 116 КЗпП України).
Як встановлено судом, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і усіх видів забезпечення наказом від 13.06.2018, а тому всі розрахунки мали бути проведені з останнім саме 13.06.2018, отже першим днем затримки розрахунку є 14 червня 2018 року, а не 13.06.2018, як зазначає апелянт, оскільки 13.06.2018 – день звільнення і вказаний день не може бути визначений як перший день затримки виплати грошового забезпечення. 
Крім цього суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянт не наводить обґрунтованих заперечень щодо присудженого судом першої інстанції розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Натомість суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції обраховано розмір суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 284696,28 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 14260,41 грн. є очевидно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права,  підстави для його скасування відсутні, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, –
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року в адміністративній справі № 160/5529/20 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 18 грудня 2020 року та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Повна постанова складена 18 грудня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров