ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13730/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  11 листопада 2020 року                                                                                    м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Ганечко О.М., Сорочка Є.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:
24.07.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 № Ф-268287-17.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 № Ф-268287-17. Стягнуто на користь позивача сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зміст апеляційної скарги дублює відзив на позовну заяву.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 48 від 25.03.1994, видане на підставі рішення Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 20.01.1994 № 2.
Відповідно до довідки ТОВ «Промелектронсерт» вих. № 069/6 від 27.05.2019, ОСОБА_1 працює в ТОВ «Промелектронсерт» на посаді юрисконсульта з 01.02.2010 по дату видачі довідки (наказ № 3-К від 11.02.2010). У відповідності із законодавством України підприємство щомісячно сплачує у повному обсязі єдиний соціальний внесок у розмірі 22% із заробітної плати ОСОБА_1 , що становить за 2017 рік - 13 200,00 грн., за 2018 рік - 13 675,64 грн., за перший квартал 2019 року - 3 375,28 грн.
Головним управління ДФС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 № Ф-268287-17, якою на підставі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів позивача зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 21 030,90 гривень.
Позивач, не погоджуючись з прийнятою вимогою, звернувся до Державної фіскальної служби України зі скаргою від 30.05.2019 № б/н (вх. № 20105/6 від 30.05.2019) щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Рішенням ДФС України від 01.07.2019 № 29796/6/99-99-11-05-02-25 вимогу про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Не погоджуючись із результатами розгляду скарги та вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2019 № Ф-268287-17 неправомірною, позивач звернувся з позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:
- особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності, і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності;
- в розумінні вимог Закону № 2464-VI, позивач у спірний період був застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцями в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема, у періоди, коли він був найманим працівником і не здійснював адвокатської діяльності як самозайнята особа та не отримував доходу від цієї діяльності;
- визначена в оскаржуваній вимозі сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, фактично, є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що з 1 січня 2017 року обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску покладено на платників як тих, що отримують, так і тих, які не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності. При цьому, відповідач наголосив, що доходи, отримані від адвокатської діяльності та від роботодавця мають різні бази оподаткування та підстави для сплати єдиного соціального внеску. Так, роботодавці нараховують такий з (об`єкту) бази нарахування - заробітної плати; самозайняті особи, які проводять незалежну професійну діяльність у разі не отримання доходу (прибутку) зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. Таким чином, на думку відповідача, оскільки у позивача два об`єкта єдиного соціального внеску, то у нього виникає обов`язок по сплаті єдиного внеску, як особою, яка проводить незалежну професійну діяльність. На переконання апелянта, подвійного оподаткування не відбувається, адже у першому випадку, за працівника внесок сплачує його роботодавець, а у другому, особа сама справляє за себе внесок.
Даючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до норм п. п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків. інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VІ, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме, наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Положеннями п. п. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ, передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом першим частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ, визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Отже, з наведеного слідує, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності, і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.
Судом досліджено, що позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю, згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 25.03.1994 № 48.
У період з 01 лютого 2010 року позивач працює в ТОВ «Промелектронсерт», що підтверджується записом в трудовій книжці та довідкою  ТОВ «Промелектронсерт» вих. №069/6 від 27.05.2019, згідно якої ОСОБА_1 працює в ТОВ «Промелектронсерт» на посаді юрисконсульта з 01.02.2010 по дату видачі довідки (наказ №3-К від 11.02.2010). У відповідності із законодавством України підприємство щомісячно сплачує у повному обсязі єдиний соціальний внесок у розмірі 22% із заробітної плати ОСОБА_1 , що становить за 2017 рік - 13 200,00 грн., за 2018 рік - 13 675,64 грн., за перший квартал 2019 року - 3 375,28 грн.
З урахуванням наведеного, слідує висновок про те, що у визначений податковим органом період, коли за позивачем утворилася заборгованість зі сплати ЄСВ за період з 2017 року по І квартал 2019 року, тобто, з 1 січня 2017 року по 30 квітня 2019 року, позивач був найманим працівником і отримував дохід від ТОВ «Промелектронсерт»» що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не оспорюється відповідачем.
Тож, на переконання колегії суддів, в розумінні вимог Закону № 2464-VI, позивач у спірний період був застрахованою особою, а єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцями в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема, саме у періоди, коли він був найманим працівником і не здійснював адвокатської діяльності, як самозайнята особа та не отримував доходу від цієї діяльності.
Інше ж тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач - податковий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19).
За встановлених судом першої інстанції обставин того, що позивач був найманим працівником і роботодавець сплачував за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, доказів отримання позивачем у відповідний період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено, окружний суд дійшов правильного висновку, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак, не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
При цьому, не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Колегія суддів бере до уваги й те, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Крім того, окружним судом правильно враховано висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 05 березня 2020 року у справі № 824/509/19-а, від 04 грудня 2019 року у справі 440/2149/19, оскільки, останні, в силу приписів п. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковими для врахування при виборі застосуванні норм права до спірних відносин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування/зміни оскаржуваного рішення.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст.329-331 КАС України.

Головуючий суддя:          

Судді: