ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 грудня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 405/5632/18
провадження № 22-ц/4809/1366/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
       Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.
за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради м. Кропивницького, 
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2020 року у складі судді Драного В.В.
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради м. Кропивницького про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. 
В обґрунтування позову зазначила, що у встановлені законом строки вона прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До спадщини, яка відкрилась, окрім іншого входить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало померлому на підставі свідоцтва про право власності від 18.09.2012 виданого виконкомом Кіровоградської міської ради. 
14.11.2017, постановою приватного нотаріуса, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цілий будинок, оскільки 12/25 часток цього майна належить іншій особі.
Відповідно отриманої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 29.02.2016 державним реєстратором Нікітенко О.В. здійснено запис про реєстрацію права власності на 12/25 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 13564234, яке зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2014.
Крім того зазначає, що у вказаній інформаційній довідці наявні відомості про зареєстроване право приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. За таких обставин вбачає подвійну реєстрації речових прав на нерухоме майно, що є неприпустимим.
У зв`язку з викладеним просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Нікітенка О.В. від 04.03.2016 № 28596591 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 12/25 частин будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/1 частку домоволодіння після смерті ОСОБА_3 , стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивач ОСОБА_1 не довела право на інші 12/25 частини спірного будинку, а тому підстави для визнання за нею 1/1 частки цього будинку відсутні.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування на 12/25 частин житлового будинку, які належали спадкодавцю ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності відповідно до договору дарування від 29 грудня 1992 року та відповідно до умов якого, спадкодавець ОСОБА_5 прийняв у дар 12/25 частин зазначеного вище будинку, який мав загальну площу лише 75.75 кв.м., тоді як станом на день розгляду справи, житловий будинок має загальну площу 166,4 кв.м., що являє собою новостворене майно, яке зареєстровано на праві власності на 1/1 частину за ОСОБА_3 .
       Також, судом не було ураховано, що при наявних суперечностях між зареєстрованим у Реєстрі прав власності на нерухоме майно правом власності за  ОСОБА_3  на 1/1 частку нерухомого майна належного на підставі свідоцтва про право власності та заявленим на підставі рішення суду на той самий об`єкт на 12/25 часток речовим правом для реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення належним чином не запитав в силу положень абзацу 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документі), технічний паспорт для встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства на нерухоме майно та їх обтяженням, а за відсутності підтвердження відповідності не було відмовлено у державній реєстрації у зв`язку з наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, що передбачено статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до п.п. 4 та 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
З аналізу викладених норм вбачається, що скасування рішень, на підставі яких внесено відомості до Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності відповідає способам захисту, що встановлені п.п. 4 та 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України. 
Тому, вважає, що висновки суду є помилковим.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.09.2012 ОСОБА_3 є власником 1/1 частки житлового будинку загальною площею 166,4 кв.м., житловою площею 97,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності приватна. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано на праві приватної власності 1/1 частка будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 18.09.2012 виданого виконкомом Кіровоградської міської ради.
Набуття права власності на вказане нерухоме майно відбулось на підставі договору купівлі-продажу 13/25 частин житлового будинку, розташованого в  АДРЕСА_1 , укладеного між  ОСОБА_6 та  ОСОБА_3 та договору купівлі-продажу 12/25 частин житлового будинку, розташованого в  АДРЕСА_1 , укладеного між  ОСОБА_7 та  ОСОБА_3 .  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2014 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 12/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 та визнано недійсним договір купівлі-продажу 12/25 частин зазначеного житлового будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_2 право на спадщину за законом на спадкове майно - 12/25 частин будинку, що знаходиться за АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , 1961 року народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постановою приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В. від 14.11.2017 відмовлено ОСОБА_1 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 . Підставою відмови зазначено, що під час перевірки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виявлено, що право власності на 12/25 часток житлового будинку зареєстроване за ОСОБА_2 29.02.2016 року державним реєстратором реєстраційної служби Кіровоградського МУЮ Нікітенком О.В. 
       Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності 12/25 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2014.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення         
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. 
Представник відповідача ОСОБА_2 та представник Відділу державної реєстрації заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області Нікітенка О.В. від 04.03.2016 № 28596591 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 12/25 частин будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та визнати за собою права власності в порядку спадкування за законом на 1/1 частку домоволодіння за цією адресою після смерті ОСОБА_3 .
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції зазначив, що позивач ОСОБА_1 не довела право на інші 12/25 частини спірного будинку, а тому підстави для визнання за нею 1/1 частки цього будинку відсутні.
Проте повністю погодитися таким висновком суду не можна, ураховуючи наступне.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України.
Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями частин третьої-п`ятої статті 357 ЦК України, за змістом яких співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
Співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень; 2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.
У разі, якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.
Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.
Наведені правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не торкаються іншої частки у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до якої не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.
У ЦК України встановлюються особливі правила щодо правового регулювання і статусу добудови (прибудови), здійсненої одним із співвласників житлового будинку, іншої будівлі або споруди.
Така добудова (прибудова) не є об`єктом права спільної власності і жодним чином не впливає на розмір часток, а стає об`єктом права власності лише того співвласника, який її зробив, за таких умов: 1) добудова (прибудова) зроблена за рахунок лише цього співвласника, а не інших співвласників; 2) добудова (прибудова) здійснена у встановленому законом порядку, що є необхідною передумовою для державної реєстрації права на нерухоме майно і набуття права власності на нього (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України); 3) добудова (прибудова) не порушує прав інших співвласників, наприклад, не створює для них перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно за домовленістю між собою (частини другої статті 358 ЦК України).
Під час розгляду справи встановлено, що добудова здійснена ОСОБА_3 на підставі дозвільних документів, після завершення її будівництва введена в експлуатацію, право власності на неї зареєстровано.
Відповідачі не довели належними та допустимими доказами, що спірна добудова порушує їхні права. 
Водночас, зважаючи, що поліпшення будинку, на яке посилається позивач, була здійснено без згоди іншого співвласника, тому вимога ОСОБА_1 щодо збільшення своєї частки у цьому майні задоволенню не підлягає.
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Таким чином, ураховуючи, що на час набуття права власності на будинок його площа складала 143,70 кв.м., а після добудови - 166,40 кв.м., тому розмір добудови до будинку по АДРЕСА_1 становить 22.70 кв.м. При цьому частки співвласників будинку – 13/25 та 12/25 залишилися незмінними.
Наведене свідчить про наявність у ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_3 на 13/25 частки будинку по АДРЕСА_1 та на 22.70 кв.м. добудови до будинку.
За таких обстави, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовної вимоги про визнання в порядку спадкування права власності на будинок з підстав передбачених п.п.2,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Нікітенка О.В. від 04.03.2016 № 28596591 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 12/25 частин будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 слід зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (частина третя статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Відповідно до пункту 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.
Частиною першою статті 27, статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік підстав, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва. Перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав є вичерпним.
За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Суд першої інстанції встановив, що подані ОСОБА_2 для реєстрації документи відповідали вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а державний реєстратор діяв у порядок та спосіб, передбачений законодавством, тому в останнього були відсутні передбачені нормами матеріального права, зокрема частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови у державній реєстрації за ОСОБА_2 права на 12/25 частки будинку по АДРЕСА_1 .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Позивач особисто не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав внаслідок оспорених реєстраційних дій.
Інші твердження апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, 
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
З урахуванням вищевикладеного, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню в частині вирішення позовної вимоги про визнання в порядку спадкування права власності на будинок та відхиленню в частині вирішення вимоги визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора. 
Також, згідно положень ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 8750,00 грн в рахунок компенсації понесених нею судових витрат в суді першої та апеляційної інстанції (6308 + 10519=16827), пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги – 52%.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 травня 2020 року скасувати в частині вирішення позовної вимоги про визнання в порядку спадкування права власності на будинок. Ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_1 в частині вирішення вимоги про визнання права власності на будинок в порядку спадкування задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування після ОСОБА_3 , право власності на 13/25 частки будинку по АДРЕСА_1 та право власності на 22.70 кв. м. добудови до цього будинку.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 8750 грн в рахунок компенсації понесених судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                А.М. Головань
Судді                                                                                        О.Л. Карпенко
       С.І. Мурашко