КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/14604/19                                                                 Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/10827/2020                                         Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
9 грудня 2020 року                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи його тим, що 12 березня 2005 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім`ї за актовим записом № 284 між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На протязі останніх років сімейне життя сторін поступово погіршувалось, а з грудня 2018 року спільне життя взагалі не ведеться через відсутність взаєморозуміння, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, збереження сім`ї неможливе у зв`язку з різними поглядами на життя та характерами, а також суперечитиме інтересам сторін та їхній дитині.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 12 березня 2005 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім`ї за актовим записом № 284 розірвано.Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що подружні стосунки між сторонами з часом стали погіршуватися з різних причин, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить, зокрема інтересам позивача, який категорично відмовляється зберегти шлюб.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та залишити позов без розгляду.
Як на підставу своїх вимог відповідач посилається на відсутність повноважень представника позивача на підписання позовної заяви про розірвання шлюбу, оскільки право на подачу такого позову є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню. У матеріалах справи також відсутній договір про надання професійної правничої допомоги за допомогою якого суд міг встановити чи наділена адвокат Нікіпєлова К.Є. правом підпису поданого позову від імені ОСОБА_2 , а доданий до позовної заяви ордер не містить інформації щодо надання права підпису позовної заяви.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, вчинив грубе порушення норм процесуального права, адже належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання та не повідомив про причину своєї неявки, тому позовну заяву слід було залишити без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України або у зв`язку із поданням клопотання про відкладення розгляду справи - відкласти розгляд справи на іншу дату.
Крім того суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясував фактичні взаємини між подружжям, не в повній мірі врахував наявність неповнолітньої дитини та не вжив заходів для примирення подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Нікіпелова К.Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 березня 2005 рокуОСОБА_2  та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що складено відповідний актовий запис № 284.
Від спільного подружнього життя сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Всі члени сім'ї зареєстровані та проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 127,40 кв. м.
Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлено, що на протязі останніх років перед зверненням позивача до суду сімейне життя сторін поступово погіршувалось з різних причин, а з грудня 2018 року спільне життя ними не ведеться через відсутність порозуміння та напруженість у відносинах, що в кінцевому результаті призвело до того, що сторони фактично сімейних стосунків взагалі не підтримують та спільного господарства не ведуть, а позивач впевнений, що сім`я розпалася остаточно та її збереження суперечить як його інтересам так і інтересам спільної дитини.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до статті 24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині першій статті 55 СК Українивстановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач на даний час не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач категорично заперечує можливість збереження шлюбу, посилаючись на те, що примирення між ним та відповідачем неможливе, однак він не заперечує, щоб спільна дитини після розлучення проживала разом з матір`ю.
Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не складається, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції жодна із сторін не виявила бажання чи спроб, направлених на збереженняподружніх відносин, зокрема шляхом подання клопотання про надавання строку для примирення в порядку статті 111 СК України.
Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, який категорично відмовляється зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою,дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.
Слід зважити на те, що з моменту звернення позивача з позовом до суду першої інстанції (липень 2019 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (грудень 2020 року) пройшло більше року, та за цей час при належному бажанні ОСОБА_1 могла вживати заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів до примирення подружжя суду не надано.
Доводи відповідача про те, що судом не враховано інтереси спільного неповнолітнього сина не можуть вважатися належною підставою для скасування ухваленого рішення, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження шлюбу виходячи з наявності неповнолітніх дітей без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, відповідачем не зазначено які саме інтереси дитини не враховано під час розгляду справи, а батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану і такі права дітей охороняються законом.
Отже, доводи відповідача про те, що суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясував фактичні взаємини між нею та чоловіком, не в повній мірі врахував наявність неповнолітньої дитини та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя є необґрунтованими.
Посилання представника відповідача на те, що розгляд позовної заяви про розірвання шлюбу, підписаної представником позивача, не відповідає вимогам закону колегія суддів визнає безпідставними, оскільки чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості участі представника у зазначеній категорії судових справ.
В контексті наведеного доводу апеляційної скарги колегією суддів враховано, що відповідно до абзацу другого пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до частини першої статті 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.
Тобто, наведений пункт постанови Пленуму містить посилання на статтю 115 СК України у редакції Закону України від 1 червня 2010 року № 2302-VI. Згідно із Законом України від 1 липня 2010 року № 2398-VI статтю 115 СК України викладено у новій редакції, відповідно до якої вимога про реєстрацію розірвання шлюбу за рішенням суду виключно за заявою колишньої дружини або чоловіка скасована, проте відповідні зміни до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не вносились.
Однак, за будь-яких обставин наведеним положенням Закону регулювалися питання реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду, а не самий процес розірвання шлюбу у судовому порядку, з огляду на що такі доводи відповідача є безпідставними.
Аналогічні висновки також висловлені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 26 грудня 2018 рокуу справі № 127/575/17.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно із частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
За правилом частин першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. 
У відповідності до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
По своїй суті підписання та/або подання позовної заяви є процесуальними формами реалізації повноважень з представництва, яке у даному випадку здійснювалося адвокатом Нікіпеловою К.Є. на підставі оригіналу ордеру на надання правової допомоги серії ОД № 474821 від 12 серпня 2019 року.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону № 5076-VIпід час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
12 квітня 2019 року Радою адвокатів України прийнято рішення № 41 «Про затвердження Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції». Положення набирає чинності з 12 квітня 2019 року та згідного із пунктами 4-6 цього рішення: дозволено адвокатам України в строк до 1 січня 2022 року використовувати Типову форму ордера, виготовлену друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону; типова форма ордеру, виготовлена друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону відповідно до Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затверджене рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, із змінами та доповненнями, діє після 1 січня 2022 року до закінчення повноважень адвоката у конкретній справі (провадженні); визнано таким, що втратило чинність Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, із змінами та доповненнями, крім Додатка № 1 до Положення про ордер адвоката та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, та пункту 18 Положення, які діють до 1 січня 2022 року.
Згідно із цим Положенням ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону № 5076-VI.
Положення наведених норм дають підстави для висновку, що повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені ордером або довіреністю цієї сторони, що посвідчує такі повноваження.
Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).
Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).
Тобто, відсутність застереження щодо повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії від імені особи, яку він представляє, має оцінюватися як наявність у представника такого процесуального повноваження.
Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.
Звертаючись до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом в інтересах позивача, Нікіпелова К.Є. діяла як адвокат, на підтвердження своїх повноважень надала оригінал ордеру, який є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на підписання документів від імені особи, учасника справи, в тому числі і на підписання позовної заяви.
Більше того, на звороті відповідного ордеру містилося застереження, підписане представником про те, що обмеження повноважень за договором відсутні.
Отже, визначення відповідачем такої підстави для залишення позовної заяви без розгляду як відсутність в ордері на надання правової допомоги підтвердження права підпису позовної заяви адвокатом замість позивача, є необґрунтованим.
Колегія суддів також визнає доводи апеляційної скарги щодо позбавлення права відповідача на участь у розгляді справи необґрунтованими, оскільки причини неявки в судове засідання її представника суд першої інстанції визнав неповажними, у зв`язку із чим не був обмежений у можливості розглянути справу за відсутності сторони відповідача, в тому числі з урахуванням встановлених карантинних обмежень в державі.
Відповідач не обґрунтувала, яким чином невідкладення розгляду справи призвело до порушення її прав та інтересів, як це вплинуло на можливість обґрунтувати свої заперечення проти позову.
У процесуальних документах по суті справи (позовній заяві, відзиві на позовну заяву, відповіді на відзив, а також запереченні на відповідь на відзив) сторони у повному обсязі виклали свої аргументи, пояснення і міркування, на які посилалися як на підставу своїх вимог або заперечень щодо розірвання шлюбу, а суд першої інстанції надав їм належну правову оцінку.
Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції будь-яких обґрунтованих заперечень проти позову або ж належних доказів, які б унеможливлювали розірвання шлюбу відповідачем не надано, а в судовому засіданні не спростовано той факт, що подальше спільне життя подружжя неможливе. 
Колегія суддів також вважає, що в суду першої інстанції не було правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, за яким суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи, оскільки всі вищевказані умови для постановлення такої ухвали у даному випадку відсутні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                           Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                      С.А. Голуб

                                                                                                                 Д.О. Таргоній