ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4987/19  Номер провадження 22-ц/814/1676/20	Головуючий у 1-й інстанції Даценко В.М.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Хіль Л.М.
суддів: Бутенко С.Б., Кузнєцової О.Ю., 
Секретар: Гнатюк О.С.
За участю:
-позивача:  ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 травня 2020 року ухвалене під головуванням судді Даценка В.М. 
по справі за позовом ОСОБА_1 до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про скасування рішень Засульської сільської ради від 20 лютого 2018 року «Про затвердження акту від 28 листопада 2017 року» та від 13 квітня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)»,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду із вказаним позовом, відповідно до якого, просила скасувати рішення Засульської сільської ради від 20 лютого 2018 року «Про затвердження акту від 28 листопада 2017 року» та рішення Засульської сільської ради від 13 квітня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки кадастровий номер 5322886601:01:002:0591 в натурі, площею 0,2262 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позов обґрунтовувала тим, що у 1958 році ОСОБА_5 , було виділено земельну ділянку під забудову та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій у подальшому було побудоване домоволодіння.
У 1992 році вказане домоволодіння ОСОБА_5 було подаровано їй  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 
У 2007 році землекористувачі сусідньої земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно встановили огорожу між їхніми земельними ділянками, захопивши частину її земельної ділянки, у зв`язку з чим площа зменшилась на 0,0053 га. Факт зміни площі її земельної ділянки визнано у листі Засульської сільської ради, проте, жодних дій по приведенню площі у відповідність орган місцевого самоврядування не вчинив. Самовільні дії відповідачів позбавили її сім`ю облаштувати вільний проїзд на територію власного господарства.
Під час розгляду цивільної справи №539/2464/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області, у травні 2019 року вона дізналась, що рішенням Засульської сільської ради від 13 квітня 2018 року відповідачам було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в натурі, та, начебто, під час виготовлення технічної документації спеціалістами із землеустрою було проведено обстеження земельної ділянки відповідачів із встановленням меж земельної ділянки в натурі та межових знаків.
На адвокатський запит 22 серпня 2019 року Засульською сільською радою було надіслано належним чином завірені копії рішення Засульської сільської ради від 20 лютого 2018 року «Про затвердження акту від 28 листопада 2017 року», згідно якого затверджено акт про безпідставність відмови у погодженні гр. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 підписання атку меж суміжних землекористувачів гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; а також рішення від 13 квітня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером 5322886601:01:002:0591 в натурі, площею 0,2262 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Вважає, що вищевказані рішення є незаконними, оскільки вона не була повідомлена про дату та час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі і про їх проведення не знала, а погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками є обов`язковою.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 26 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про скасування рішень Засульської сільської ради від 20 лютого 2018 року «Про затвердження акту від 28 листопада 2017 року» та від 13 квітня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» - відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку, оскаржила ОСОБА_1 , посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим.
Вказувала, що твердження суду про те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, а також те, що не погодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників не узгоджується із положенням «Інструкції про встановлення меж земельних ділянок в натурі та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, ст. 198 ЗК України та ст. 50 ЗУ «Про землеустрій». Згідно норм вказаних нормативно-правових актів, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність.
Звертає увагу суду на те, що вказана земельна ділянка надавалась під забудову у 1958 році в одному розмірі 0,25 га, але позивачам нараховано за основу 0,25 га, а відповідачам 0,36 га.
Вказувала, що головою земельної комісії були встановлені межові знаки на відстані 2 метри, які були ліквідовані відповідачами.
З урахуванням викладеного, просила суд скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 травня 202 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: 
- скасувати рішення Засульської сільської ради від 20 лютого 2018 року «Про затвердження акту від 28 листопада 2017 року»;
- скасувати рішення Засульської сільської ради від 13 квітня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки кадастровий номер 5322286601:01002:0591 в натурі, площею 0,2262 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
На адресу суду від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов відзив, відповідно до якого останні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 травня 2020 року без змін.
В обґрунтування відзиву вказували, що суд першої інстанції належним чином дослідив всі докази та обставини по справі та дав їм належну оцінку. Суд вірно застосував норми матеріального права діючі на час розгляду справи та обґрунтував їх належним чином. 
Вказували, що апелянт у своїй апеляційній скарзі не навела жодної норми матеріального чи процесуального права, які суд першої інстанції порушив, хоча при цьому зазначала про їх порушення.
Також вказували, що суд вірно врахував те, що вони є неналежними відповідачами, оскільки до прийняття рішень Засульською сільською радою безпосередньо вони ніякого відношення не мали і на них не впливали та ніяким чином не порушували прав позивачки.
Зазначали, що місцевий суд неодноразово відкладав слухання справи, надаючи позивачці право і можливість додати до матеріалів справи додаткові докази, які вона нібито мала, але не змогла надати вчасно. 
Вважають, що будь-які підстави по суті апеляційної скарги для скасування рішення Лубенського міськрайонного суду відсутні, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а посилання апелянта на недотримання судом будь-яких вимог чинного законодавства при ухваленні рішення, його необґрунтованості, являються без підставними.
В судове засідання з`явилася апелянт ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі.
Від сільського голови, ОСОБА_6 , Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника, прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Лубенського міськрайонного суду без змін. 
Інші учасники справи будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися у судове засідання.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом вірно встановлені наступні фактичні обставини справи.
Відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в рівних частках (по 1/2) належить будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 .
Власниками сусіднього домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які набули таке право за Договором дарування від 21 липня 1992 року (а.с.9).
З метою оформлення у власність земельної ділянки під своїм будинком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Засульської сільської ради.
Рішенням Засульської сільської ради від 20 лютого 2018 року затверджено акт від 28 листопада 2017 року постійної комісії по врегулюванню земельних питань про безпідставність відмови в погодженні гр. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 акту меж суміжних землекористувачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Рішенням Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 13 квітня 2018 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки кадастровий номер 5322886601:01:002:0591 в натурі, а також передано вказану земельну ділянку у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
При ухваленні оскаржуваного рішення місцевий суд не погодився з висновками позивачки про те, що наведені рішення Засульської сільської ради є незаконними, оскільки при оформленні відповідача земельної ділянки, межі не були погоджені нею, при цьому її не було залучено до таких заходів.
Також суд врахував той факт, що 22 квітня 2008 року в присутності землекористувачів домоволодінь по АДРЕСА_3 було встановлено спільну межеву лінію згідно абрису польових вимірів, про що складено акт. В наступному при оформленні земельної ділянки відповідачів постійною комісією по врегулюванню земельних питань Засульської сільської ради складено акт від 28 листопада 2017 року, якою встановлено, що спільна межа земельних ділянок сторін встановлена вірно і не порушує прав суміжного землекористувача.
Таким чином, суть спору між сторонами зводиться до побажань позивача встановити проїзд між земельними ділянками сторін, в межах земельної ділянки, відведеної оскаржуваним рішенням відповідачам. 
Колегія суддів вважає висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18).
Таким чином, саме по собі непогодження меж земельної ділянки не є підставою для визнання оскаржуваних рішень недійсними.
Підставою для скасування таких рішень може бути встановлений судом факт порушення права позивача в зв`язку з їх прийняттям (відведення відповідачам земельної ділянки в межах земельної ділянки позивача, недотримання технічних норм, тощо).
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неналежними відповідачами за позовом про скасування рішень Засульської сільської ради від 20 лютого 2018 року «Про затвердження акту від 28 листопада 2017 року» та від 13 квітня 2018 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», оскільки належним відповідачем є саме Засульська сільська рада.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення місцевого суду ухвалено у відповідності до положень матеріального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду. 
Головуючий суддя :                                                                 Л.М. Хіль

Судді:                                                                              О.Ю. Кузнєцова

                                                                               С.Б. Бутенко