УХВАЛА

22 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 819/936/16
адміністративне провадження № К/9901/34309/20
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В. перевірив касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Прокуратури Тернопільської області (Тернопільської обласної прокуратури) про визнання частково незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора (далі  ГПУ, Офіс, Генпрокурор відповідно) та Прокуратури Тернопільської області (нова назва Тернопільська обласна прокуратури; далі  Прокуратура) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив:
визнати протиправним та скасувати наказ Генпрокурора «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 15.07.2016 №13дк (далі  Наказ №13дк) в частині звільнення позивача з посади керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «старший радник юстиції», присвоєного наказом Генпрокурора від 25.06.2012 №751-к;
поновити позивача, з 16 липня 2016 року на посаді з відновленням класного чину присвоєного Наказом №751-к;
стягнути з Прокуратури Тернопільської області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 284301,60 грн.  
Справа судами розглядалася неодноразово.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу Генерального прокурора України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 15 липня 2016 року            № 13дк.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15 липня 2016 року.
Стягнуто з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 350207 (триста п`ятдесят тисяч двісті сім) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Постанову у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допущено до негайного виконання.
10 грудня 2020 року Тернопільська обласна прокуратура надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року. Заявник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Предметом спору є правомірність наказу про звільнення позивача з посади керівника місцевої прокуратури.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, застосував норму права, а саме статтю 235 Кодексу законів про працю України, без урахування висновку  Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2019 року  у справі № 9901/699/18, та у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 у справі № К/9901/33487/18.
Перевіряючи доводи заявника щодо неврахування зазначених висновків та аналізуючи зміст зазначених постанов суду касаційної інстанції, Верховним Судом встановлено, що ні Велика Палата Верховного Суду, ні Верховний Суд у зазначених вище постановах не надавав правового висновку щодо застосування статті 235 Кодексу законів про працю України, а інші аргументи скаржника зводяться до переоцінки доказів у справі та неповного з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
Заявник вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки справа становить значний суспільний інтерес, що підтверджується публікаціями у засобах масової інформації та мережі Інтернет.
Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, як відповідно до цього  Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, заявником не викладено передбачені статтею 328 КАС України умови, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Суд
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Прокуратури Тернопільської області (Тернопільської обласної прокуратури) про визнання частково незаконним та скасування наказу, поновлення на займаній посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                               О.В. Кашпур