Постанова
Іменем України
 
09 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 142/287/18
провадження № 61-13960св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Матківської М. В., Міхасішина І. В., від 26 червня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну черговості права на спадкування, визнання права на спадкування.
 
В обґрунтування позову вказав, що проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю у незареєстрованому шлюбі в АДРЕСА_1 , вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство біля 17 років до дня смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року визнано факт, що має юридичне значення, а саме проживання позивача з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , більше п`яти років до дня відкриття спадщини.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй майно.
27 березня 2016 року приватним нотаріусом Дорошенко Н. І. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, йому як спадкоємцю було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, у зв`язку з тим, що дане майно успадковане спадкоємцем другої черги - рідним братом ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .
Протягом тривалого часу він опікувався, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві, яка через похилий вік, тяжку хворобу та каліцтво з 2012 року була у безпорадному стані. На день смерті останньої він проживав разом з нею не менше п`яти років, тому вважається таким, що прийняв спадщину.
За таких обставин позивач просив суд змінити черговість права на спадкування та визнати за ним право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 12 квітня                 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів, які б давали йому право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги за законом. Доводи позивача про те, що лише він тривалий час опікувалася та надавав допомогу ОСОБА_3 , спростовуються поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків та дослідженими письмовими доказами.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2019 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Змінено черговість права на спадкування та визнано за ОСОБА_1 право на спадкування за законом разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем                  ОСОБА_1 надано суду достатньо доказів, що підтверджують його проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_3 та забезпечення її саме позивачем у останні роки життя доглядом і піклуванням, яких вона потребувала у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, тому рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю є необґрунтованим.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду,                 ОСОБА_2 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що стан здоров`я ОСОБА_3 у останні роки її життя не свідчить, що вона перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги, у тому числі і позивача, який не надав суду доказів оплати лікування ОСОБА_3 , яка при цьому отримувала пенсію та допомогу від дочки ОСОБА_4 . Таким чином позивач не довів факт матеріального забезпечення ним спадкодавця, а також не спростував факт надання такої допомоги останній іншими особами. За таких обставин відсутні правові підстави для застосування до виниклих у справі правовідносин норм частини другої статті 1259 ЦК України.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 24 липня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.7, т.1).
 
19 серпня 2015 року приватним нотаріусом Дорошенко Н. І. було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , а 21 вересня 2016 року видано свідоцтво про право на спадщину (а.с.27, т.1).
 
09 березня 2017 року Державним нотаріусом Піщанської державної нотаріальної контори Аржановичу Д. М. було видано роз`яснення за вих.                     № 81/01-16, відповідно до якого йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , оскільки приватним нотаріусом Дорошенко Н. І., 21 вересня 2016 року вже було видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 689 (а.с. 30, т.1).
 
Постановою приватного нотаріуса Піщанського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Н. І. від 27 березня 2017 року спадкоємцю ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що це майно успадковане спадкоємцем другої черги - рідним братом спадкодавця, ОСОБА_2 (а.с. 28, т.1).
 
Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року у справі № 142/1091/16-ц, що набрало законної сили, встановлено факт, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 більше п`яти років до дня відкриття спадщини (а.с.12, т.1). Зокрема, судом було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали як одна сім`я біля 17 років.
 
Згідно із довідкою Піщанської селищної ради Піщанського району Вінницької області №786 від 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_2 , фактично проживав з 2006 року у АДРЕСА_1 до 02 квітня 2015 року спільно з ОСОБА_3 . За час проживання здійснював витрати на лікування ОСОБА_3 , а після її смерті здійснював витрати на проведення поховання та поминки ОСОБА_3 (а.с.11, т.1).
 
Згідно із випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданою Вінницькою обласною клінічною лікарнею ім. М. І. Пирогова, остання з 05 по 21 вересня 2012 року проходила стаціонарне лікування з діагнозом закритий перелом правого стегна зі зміщенням (а.с.13, т.1).
 
Відповідно до довідки Піщанської лікарні планового лікування Вінницької обласної ради № 428 від 07 жовтня 2016 року ОСОБА_3 знаходилася на диспансерному обліку з приводу цукрового діабету з 2011 року, приймала цукрознижувальні препарати. З 26 серпня 2013 року по 29 серпня 2013 року знаходилася у хірургічному відділенні Піщанської центральної районної лікарні з діагнозом: цукровий діабет, ангіопатія нижньої кінцівки, суха гангрена першого пальця, була направлена на подальше лікування у Вінницьку обласну клінічну лікарню ім. М. І. Пирогова (а.с.14, т.1).
 
Згідно із випискою з амбулаторної карти ОСОБА_3 остання хворіла на цукровий діабет 2 типу важкої форми в стадії субкомпенсації, діабетичну ангіопатію єдиної правої кінцівки 4 ступеня, виразки нижньої третини гомілки, діабетичну енцефалопатію 2 ступеня, гіпертонічну хворобу 3 ступеня з високим ступенем ризику, ДОА суглобів верхніх і нижніх кінцівок, ампутаційну культу лівої нижньої кінцівки. Також, з даної виписки слідує, що в період з 29 серпня 2013 року по 02 жовтня 2013 року ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у Вінницькій обласній клінічній лікарні ім.                                   М. І. Пирогова, де їй було проведено операцію з ампутації лівої кінцівки (а.с.16, т.1).
 
Показання свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,                   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , допитаних у даній справі, свідчать про те, що лише ОСОБА_1 мешкав із ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_12 (медична сестра) пояснила, що позивач опікувався здоров`ям ОСОБА_3 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
 
У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).
 
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом. Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
 
На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.
 
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
 
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
 
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
 
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції вірно виходив із того, що позивачем ОСОБА_1 надано суду достатньо доказів, що підтверджують його проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_3  протягом останніх 17 років перед смертю спадкодавця та забезпечення її саме позивачем у останні роки життя доглядом і піклуванням, яких вона потребувала у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. При цьому суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, обставини проживання протягом останніх 5 років підтверджені судовим рішенням у справі № 142/1091/16-ц, тому в силу частини четвертої                           статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
 
Встановивши, що лише позивач постійно проживав із ОСОБА_3 протягом тривалого часу та надавав їй допомогу у приготуванні їжі, і остання потребувала такої допомоги, оскільки була обмежена у русі і самостійному догляді через стан здоров`я, суд апеляційної інстанції дійшов висновків про наявність правових підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, для зміни черговості права на спадкування та визнання за ОСОБА_1 як спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 права на спадкування за законом разом із спадкоємцем другої черги ОСОБА_2 .
 
Колегія суддів погоджується із цим висновком як із таким, що відповідає обставинам справи та зазначеним вимогам закону. 
 
Доводи касаційної скарги про неналежність наданих позивачем доказів на обґрунтування обставин надання ним догляду та допомоги ОСОБА_3 , які остання  потребувала саме від нього, є безпідставними та необґрунтованими.
 
Ці доводи фактично зводяться до незгоди заявника із оцінкою, наданою судом апеляційної інстанції медичній документації щодо стану здоров`я ОСОБА_3 в останні роки її життя, а також її потреби у отриманні допомоги сторонніх осіб, зокрема й позивача.
 
Разом із тим суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками апеляційного суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції  норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_2 залишити без задоволення, а   постанову Вінницького апеляційного суду  від 26 червня 2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара