П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/1604/20	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
доповідача, судді - Димерлія О.О.
суддів – Єщенка О.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного агентства водних ресурсів України на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року по справі № 540/1604/20 за заявою ОСОБА_1 , Первинної профспілкової організації Бериславського міжрайонного управління водного господарства в особі голови Комаринець Світлани Сергіївни до Державного агентства водних ресурсів України, 3-тя особа - Бериславське міжрайонне управління водного господарства про забезпечення позову, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , Первинна профспілкова організація Бериславського міжрайонного управління водного господарства в особі голови Комаринець Світлани Сергіївни (далі - позивачі) звернулись до суду з заявою до Державного агентства водних ресурсів України (далі - відповідач), 3-тя особа - Бериславське міжрайонне управління водного господарства, в якій просять суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- зупинення дії наказу Державного агентства водних ресурсів України № 503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року.
В обґрунтування заяви позивачі зазначали, що невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивачів, оскільки фактична реалізація наказу Державного агентства водних ресурсів України № 503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року за час розгляду адміністративної справи призведе до того, що у випадку задоволення позовних вимог та скасування наказу, повернення державній установі його прав, обов`язків та майна буде значно ускладненим, переведення та звільнення працівників будуть незаконними, а отже, доведеться докласти значних зусиль та понести витрати для повторного переведення, поновлення відповідних працівників на посадах.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 , Первинної профспілкової організації Бериславського міжрайонного управління водного господарства в особі голови Комаринець Світлани Сергіївни -  задоволено.
Забезпечено позов шляхом зупинення дії наказу Державного агентства водних ресурсів України №503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року.
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Державне агентство рибного господарства України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що доводи заяви про забезпечення позову ґрунтуються виключно на припущеннях заявників без наведення відомостей про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення прав саме позивачів в такій мірі, що для їх відновлення необхідно було б докласти значних зусиль або захист цих прав неможливий без вжиття заходів забезпечення позову.
Крім того, забезпечення позову у запропонований заявниками спосіб фактично призводить до вирішення справи по суті, що є неприпустимим в межах правового інституту забезпечення позову.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися та клопотань про розгляд справи за їх участю до суду апеляційної інстанції не надали, тому судовий розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження згідно ст. 311 КАС України.
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.
Відповідно до статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Підстави забезпечення позову, передбачені частини другої статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
За умовами статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 
3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Не допускається забезпечення позову, зокрема, шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5 частини третьої статті 151 КАС України).
При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: 
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; 
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; 
- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; 
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; 
- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 826/13396/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18.
В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Колегія суддів враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду справа № 826/8556/17 від 21.11.2018 року та справа № 826/10936/18 від 25.04.2019 року.
В той же час, Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 року, справа №705/4587/17 сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої статті 150 КАС України.
У своїй позовній заяві, позивачі зазначили, що невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивачів, оскільки фактична реалізація наказу Державного агентства водних ресурсів України № 503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року за час розгляду адміністративної справи призведе до того, що у випадку задоволення позовних вимог та скасування наказу, повернення державній установі його прав, обов`язків та майна буде значно ускладненим, переведення та звільнення працівників будуть незаконними, а отже, доведеться докласти значних зусиль та понести витрати для повторного переведення, поновлення відповідних працівників на посадах
Колегія суддів зазначає, що заявниками не наведено відомостей про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення прав саме позивачів в такий мірі, що для їх відновлення необхідно було б докласти значних зусиль, або захист цих прав був би неможливий без вжиття судом заходів забезпечення позову.
Зазначаючи про імовірні наслідки наказу Державного агентства водних ресурсів України № 503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року на права, стосовно захисту яких подано цей позов, заявники обмежилися узагальненими доводами про те, що реалізація цього наказу вплине, як на порядок управління зазначеним товариством, так і на взаємовідносини органів управління товариства з трудовим колективом, призведе до порушення їх конституційних прав і прав позивачів.
В той же час, заявники не конкретизували у чому саме полягатиме негативний вплив спірного наказу Державного агентства водних ресурсів України № 503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року, їх взаємовідносини з трудовим колективом, а також не зазначили, з посиланням на відповідні джерела права, які конкретні конституційні права будуть порушені, й, водночас, не навели обставин, що такий вплив буде невідворотним, або наслідки, про які іде мова, буде складно усунути і для цього необхідно буде докласти значних зусиль.
Суд першої інстанції залишив поза увагою, те що доводи заяви про забезпечення позову ґрунтуються виключно на припущеннях заявника без наведення відомостей про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення прав саме позивачів.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд наголошує, що відповідно до обставин даної справи, зважаючи на предмет спору й зміст позовних вимог, ураховуючи приписи названих вище положень законодавства й правозастосовчу судову практику, названі вище доводи позивачів не можуть бути самостійною підставою для забезпечення позову.
Щодо заходу забезпечення позову як зупинення дії наказу Державного агентства водних ресурсів України № 503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року, колегія суддів зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного наказу є фактично ухваленням рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Оцінка оскаржуваного наказу буде надана судом під час винесення рішення по суті.
До того ж, враховуючи встановлені статтею 245 КАС України повноваження суду при вирішенні справи по суті, у разі задоволення даного позову, оскаржуваний наказ Державного агентства водних ресурсів України № 503 «Про реорганізацію Бериславського МУВГ» від 03.06.2020 року може бути визнаний протиправним та скасований, у такому випадку, наказ втрачає чинність з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, що не потребує вчинення додаткових дій, спрямованих на його примусове виконання, а тому вказані заявником мотиви в обґрунтуванні його заяви про забезпечення позову, не свідчать про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання зазначеного рішення суду.
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що в даному випадку, відсутні законні та переконливі підстави для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 151 КАС України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Ураховуючи викладене, колегія суддів, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що, у даному випадку, передбачені процесуальним законом підстави для забезпечення даного позову - відсутні, а суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення питання про забезпечення позову, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати, а в задоволенні заяви позивачів - відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,- 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державного агентства водних ресурсів України - задовольнити.
Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року по справі № 540/1604/20 – скасувати та прийняти нове рішення суду.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , Первинної профспілкової організації Бериславського міжрайонного управління водного господарства в особі голови Комаринець Світлани Сергіївни про забезпечення позову - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Шляхтицький О.І.