Постанова
Іменем України
 
12 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 759/16713/18
провадження № 61-1499св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва 
від 03 червня 2019 року в складі судді Петренко Н. О.та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що зі статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 »», яка опублікована на веб-сторінці  https :// ukranews . com в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14 год. 14 хв. позивачу стало відомо про статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 », яка опублікована на веб-сайті 
  https :// ain . ua ІНФОРМАЦІЯ_11 о 12 год. 00 хв. В статті, розміщеної на веб-сайті https://ain.ua містилися посилання на слова та коментарі відповідача, а також на його публікації на особистій сторінці в мережі Facebook.
 
Зазначав, що інформація, що міститься в публікації ОСОБА_2 , розміщеної на особистій сторінці відповідача в мережі ІНФОРМАЦІЯ_7 має негативний характер, дискредитує позивача як законослухняного громадянина, успішного підприємця, порушує його права на повагу до його гідності, гідності та ділової репутації. 
 
Вважав недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача, також інформацію, що міститься в публікації ОСОБА_2 , розміщеної на особистій сторінці останнього в мережі ІНФОРМАЦІЯ_7 .
 
Звертав увагу на те, що як статті, опубліковані на веб-сторінці       https :// ukranews . com та на веб-сайті     https :// ain . ua , так і публікації відповідача розміщені на особистій сторінці останнього в мережі Facebook, що містять недостовірну та негативну інформацію щодо позивача, мають безліч переглядів, поширень та коментарів, що призвело до повідомлення невизначеного кола осіб. 
 
Поширена інформація беззаперечно має негативний характер, дискредитує позивача та порушує його права, закріплені в Конституції України та Цивільному кодексі України (далі - ЦК України).
 
Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові 
права на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, 
наступну інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 на
сторінці в мережі Facebook, за посиланням:                   ІНФОРМАЦІЯ_9 : «...кримінальної справи проти засновника білетної агенції Karabas ОСОБА_1 та його поплічника ОСОБА_4 »; «Підсудних звинувачують у тому, що 14 листопада 2016 року прямо в офісі агенції Karabasвони жорстоко мене побили та вимагали гроші, мій автомобіль, а також автомобіль дружини»; « ОСОБА_5 був винен мені певну суму відсотків від прибутку з обороту Karabas за роботу і просування сайту в інтернеті, але, як виявилось, виконувати свої зобов`язання він не збирався»; «Натомість ОСОБА_6 ... і покликав на допомогу бандитів-тітушок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 »; «Прямо в кабінеті вони жорстоко мене побили та залякали, а наступного дня поїхали до сервісного центру МВС переоформляти машину. Там їх і затримали на гарячому поліцейські»; «...саме ОСОБА_5 запросив тітушок до себе в офіс і особисто керував їхніми діями»; «Хоча ОСОБА_5 і впевнений у своїй безкарності...». 
 
Крім того, позивач, просив визнати недостовірною та такою, що 
порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, наступну інформацію, що міститься 
в публікації ОСОБА_2 , розміщену остатнім ІНФОРМАЦІЯ_8 
на своїй особистій сторінці в мережі Facebook, за посиланням:                 ІНФОРМАЦІЯ_12 : «... ОСОБА_9 , который напал на меня с компанией титушек и силой пытался отобрать мое имущество»; « ОСОБА_10 (... тітушка ОСОБА_5 )»; «Фактичний власник всім відомого сервісу Karabas виявився злодієм, якого підозрюють у рекеті»;
«Натомість, він вирішив врегулювати фінансові питання за допомогою методів бандитів з 90-х»; «Поліція затримала зловмисників на гарячому наступного дня 
15 листопада 2016 року у сервісному центрі МВС, куди вони під загрозою подальшої фізичної розправи, привезли ОСОБА_2 для переоформлення документів на машини.»; «...статті ОСОБА_1 та його поплічникам були змінені...»; « ...знущання над ОСОБА_11 не є поодиноким випадком бандитизму у кар`єрі ОСОБА_12 »; «Як бачимо, це людина небезпечна для суспільства та свято вірить у свою безкарність.»; «Тільки суспільний резонанс та розголос не дадуть злочинцям уникнути правосуддя.» Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати вищевказану інформацію, як недостовірну та таку, що порушує особисті немайнові права 
ОСОБА_1 на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, поширену відповідачем у публікаціях в мережі Facebook, за посиланням:                   ІНФОРМАЦІЯ_12  та за посиланням:                   ІНФОРМАЦІЯ_9 , шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення у справі на особистій сторінці відповідача в мережі Facebook.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення відповідачем його особистих немайнових прав. Відповідач у своїх публікаціях, розміщених на особистій сторінці в мережі Facebook не вдавався до образливих, брутальних або нестриманих висловлювань, а висловлював думки та міркування щодо розгляду кримінального провадження у Шевченківському районному суді м. Києва, тобто висловлював лише оціночні судження.
 
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що з аналізу всього змісту поширеної на сторінці відповідача у загальнодоступній соціальній мережі Facebook інформації, вбачається, що позивач просить спростувати вирвані з контексту публікацій тези, однак окремі вислови, без врахування семантики загального контексту, поширеної на сторінці інформації, тягне спотворення всього тексту, в якому ОСОБА_2 викладена власна думка, бачення, переконання та критична оцінка зазначеним подіям та діям позивача в сукупності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, проте зазначив, що суд першої інстанції не в достатній мірі мотивував ухвалене рішення, не надав окремо кожному із висловлювань, які просив спростувати позивач, а також усім у їх взаємозв`язку, належної правової оцінки. Не встановив, чи наведені в інформації обставини існували взагалі, не проаналізував, чи можливо перевірити їх на предмет відповідності дійсності та чи є вони фактичним твердженням. Посилаючись на наведене, колегія судді апеляційного суду зробила висновок, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зазначає, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду не можна вважати законними та обґрунтованими, оскільки суди дійшли помилкового висновку про те, що поширена відповідачем інформаціє не є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача.
 
Представник позивача вважає помилковими висновки апеляційного про те, що інформація, яку просить спростувати позивач є лише думками та міркуваннями відповідача, з огляду на таке.
 
Інформація «...кримінальної справи проти засновника білетної агенції Karabas ОСОБА_1 та його поплічника ОСОБА_4 », на думку апеляційного суду, є виокремленим висловом із тези про факт розгляду судом кримінальної справи за участю як позивача, так і відповідача, тобто, ця інформація відповідає дійсності. Разом з тим, кримінальне провадження в якому ОСОБА_1 був підозрюваний чи обвинувачений в кримінальному правопорушенні в співучасті з іншими особами, відсутнє. Тобто, ця інформація є недостовірною та такою, що порушує честь та гідність позивача, негативно впливає на його ділову репутацію.
 
Інформація: «Підсудних звинувачують у тому, що 14 листопада 2016 року прямо в офісі агенції Karabas вони жорстоко мене побили та вимагали гроші, мій автомобіль, а також автомобіль дружини», на думку заявника, порушує принцип невинуватості, оскільки вирок суду щодо викладених вище подій відсутній.
 
Стверджує, що інформація: « ОСОБА_5 був винен мені певну суму відсотків від прибутку з обороту Karabas за роботу і просування сайту в інтернеті, але, як виявилось, виконувати свої зобов`язання він не збирався» є недостовірною, оскільки 
ОСОБА_1 не має невиконаних зобов`язань перед ОСОБА_2 , отже така інформація підлягає спростуванню.
 
Звертає увагу на те, що інформацію: «Натомість ОСОБА_6 ... і покликав на допомогу бандитів-тітушок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 », не містить будь-який припущень чи є просто думкою відповідача, а є саме твердженням. Проте, ця інформація не відповідає дійсності, заперечується позивачем та не доведена відповідачем належними доказами.
 
Вказує, що інформація «Прямо в кабінеті вони жорстоко мене побили та залякали, а наступного дня поїхали до сервісного центру МВС переоформляти машину. Там їх і затримали на гарячому поліцейські» є також недостовірною, оскілки ОСОБА_1 не має жодного відношення до завдання відповідачу тілесних ушкоджень. При цьому позивача затримано в управлінні поліції та не разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , як стверджує відповідач в своїх публікаціях.
 
На думку представника позивача, інформація: «саме ОСОБА_5 запросив тітушок до себе в офіс і особисто керував їхніми діями» є також не достовірною, оскільки позивач таких дій не вчиняв.
Поширена відповідачем інформація: « ...знущання над ОСОБА_11 не є поодиноким випадком бандитизму у кар`єрі ОСОБА_12 », як стверджує представник позивача, є також недостовірною, оскільки позивач ніколи не був обвинувачений у вчиненні злочину, передбаченому статтею 257 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
 
Також заявник наводить факти на спростування інформації, поширеної відповідачем щодо позивача, яку вважає твердженням ОСОБА_2 , та яка була помилково кваліфікована судами як оціночне судження останнього.
 
Зазначає, що вимоги позивача про визнання недійсною та спростування інформації, яка поширена відповідачем у публікаціях на його персональній сторінці в мережі  Facebook шляхом зобов`язання останнього розмістити резолютивну частину судового рішення, є обґрунтованими, спрямованими на реальний захист прав та інтересів позивача та повністю узгоджуються з вимогами ЦК України.
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника позивача, в якому зазначає про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
 
Стверджує, що ним у соціальній мережі Facebook виражена його власна думка, на яку він має право відповідно до Конституції України. 
 
Зазначає, що вирвані позивачем фрази з контексту спірних публікацій є не більше ніж оціночним судженням, власною думкою та коментарями, на які він має право. 
 
Вважає, що з тексту публікацій, інформація з яких оспорюється позивачем, вбачається лише повідомлення про проведення судового засідання, в якому відповідач є потерпілим, про звинувачення підсудних, власну думку щодо виконання 
ОСОБА_1 своїх зобов`язань, власні переконання щодо можливості дій інших фігурантів справи. Тобто, він наводить лише коментарі до обставин справи та власну думку за результатами розгляду кримінальної справи, висловлює свою особисту позицію щодо незгоди з рішенням суду та прокурора, аналізує ситуацію, на що має право. 
 
Також зазначає, що всі судові рішення є відкритими та оприлюднюються в електронній формі, а тому відсутні підстави для розміщення резолютивної частини рішення на особистій стронції відповідача в мережі Facebook.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин, розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, чинній на час її подання, тобто 
до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідач ОСОБА_2 на особистій сторінці в мережі Fасеbоок опублікував інформацію щодо розгляду Шеченківським районним судом м. Києва кримінальної справи щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , в якій відповідач є потерпілим.
 
Відповідно до листа Прокуратури м. Києва від 05 березня 2018 року за результатами досудового розслідування 28 березня 2017 року обвинувальний акт щодо 
ОСОБА_10 за частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 289 КК України та ОСОБА_1 за частиною першою статті 355 КК України направлено до Шевченківського районного суду.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
 
Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції Україникожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
 
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України).
 
Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.
 
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
 
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
 
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
 
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
 
Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.
 
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дійшов правильного висновку, що висловлюванняОСОБА_2 щодо позивача, що містяться в публікаціях від ІНФОРМАЦІЯ_8, розміщених на особистій сторінці відповідача в мережі Fасеbоок, не є тією інформацією, яка порушує честь та гідність ОСОБА_1 , оскільки поширена інформація є оціночним судженням. При цьому чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
 
Спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а є співставленням відповідачем подій, учасником яких він був, та відкритого кримінального провадження, в якому відповідач є потерпілим.
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
 
Апеляційна інстанція переглядає рішення суду першої інстанції з питань факту та права, а касаційна - з питань права.
 
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
 
Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надав належну праву оцінку кожному із висловлювань, які просив спростувати позивач, а також усім у їх взаємозв`язку,
 
Так, апеляційним судом зазначено, що інформація «...кримінальної справи проти засновника білетної агенції Karabas ОСОБА_1 та його поплічника ОСОБА_4 » є виокремленим висловом із тези про факт розгляду судом кримінальної справи за участю як позивача, так і відповідача, тобто, ця інформація відповідає дійсності, а тому не підлягає спростуванню в порядку, визначеному статтею 277 ЦК України.
 
Інформація: « ОСОБА_5 був винен мені певну суму відсотків від прибутку з обороту Karabasза роботу і просування сайту в інтернеті, але, як виявилось, виконувати свої зобов`язання він не збирався» є оціночним судженням - висновком 
ОСОБА_2 , зробленим на підставі повідомлення про події, безпосереднім учасником яких він був. Окрім того, вживання вислову «як виявилось» є беззаперечним маркером суб`єктивної думки відповідача.
 
Інформація: «Підсудних звинувачують у тому, що 14 листопада 2016 року прямо в офісі агенції Karabas вони жорстоко мене побили та вимагали гроші, мій автомобіль, а також автомобіль дружини»; «Прямо в кабінеті вони жорстоко мене побили та залякали, а наступного дня поїхали до сервісного центру МВС переоформляти машину. Там їх і затримали на гарячому поліцейські»; «...саме ОСОБА_5 запросив тітушок до себе в офіс і особисто керував їхніми діями»; «... ОСОБА_15 , который напал на меня с компанией титушек и силой пытался отобрать мое имущество»; 
« ОСОБА_10 (...тітушка ОСОБА_5 )»; «Поліція затримала зловмисників на гарячому наступного дня 15 листопада 2016 року у сервісному центрі МВС, куди вони під загрозою подальшої фізичної розправи, привезли ОСОБА_16 для переоформлення документів на машини»; «...статті Плахтію та його поплічникам були змінені...» також є власною думкою відповідача та відповідає інформації, яку він повідомив правоохоронним органам, що стало підставою для порушення кримінальної справи, яка до теперішнього часу не розглянута. Зазначені висловлювання є вираженням особистих поглядів ОСОБА_2 щодо подій, безпосереднім учасником яких він був. Враховуючи зміст усієї викладеної інформації у взаємному зв`язку та в загальному контексті, така інформація не може бути визнана судом такою, що безумовно є негативною щодо особи позивача, а тому не може бути визнана судом недостовірною, як така що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.
 
Інформацію: «Натомість ОСОБА_6 ... і покликав на допомогу бандитів-тітушок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 »; «Фактичний власник всім відомого сервісу Karabasвиявився злодієм, якого підозрюють у рекеті»; «Натомість, він вирішив врегулювати фінансові питання за допомогою методів бандитів з 90-х»; « ...знущання над ОСОБА_11 не є поодиноким випадком бандитизму у кар`єрі ОСОБА_12 »; «Як бачимо, це людина небезпечна для суспільства та свято вірить у свою безкарність.», з урахуванням такого формулювання, у загальному контексті розповсюдженої інформації, апеляційний суд вважає критичною оцінкою дій позивача, зробленою відповідачем як потерпілим у кримінальному провадженні.
 
На думку колегії суддів апеляційного суду інформація: «Хоча ОСОБА_5 і впевнений у своїй безкарності...»; «Як бачимо, це людина небезпечна для суспільства та свято вірить у свою безкарність.»; «Тільки суспільний резонанс та розголос не дадуть злочинцям уникнути правосуддя.» також не є фактичним твердженням, а лише міркуваннями відповідача на тему боротьби зі злочинністю.
 
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд правильно зазначив, що право повивача на повагу до його гідності та честі, а також на недоторканність ділової репутації не порушені, а тому не підлягає поновленню шляхом встановлення факту недостовірності інформації та її спростування.
 
Доводи касаційної скарги заявника зводяться до непогодження з зазначеним вище та направленні на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухвалених в справі судових рішень під час розгляду справи у суді касаційної інстанції, не встановлено.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 02 жовтня 
2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик