Справа № 308/10575/15-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        22 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого – судді Фазикош Г. В. 
суддів Джуги С. Д., Бисаги Т. Ю.

з участю секретаря Микуляк Є. В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Куруц Андрій Андрійович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 квітня 2020 року, ухвалене суддею Данко В. Й., по справі за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості згідно кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 року АТ «ОТП Банк» пред`явив позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості згідно кредитного договору.

Свої вимоги мотивували тим, що 24 вересня 2007 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CNL-800/110/2007 на суму 150 000 доларів США терміном повернення до 24 вересня 2020 року із застосуванням плаваючої процентної ставки та фіксованого відсотку 5, 99 % річних.

Своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував, внаслідок чого йому було надіслано вимогу дострокового виконання ним зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі. Зокрема, банк направив відповідачу ОСОБА_1 досудову вимогу від 11.06.2015 року № 1012 про погашення заборгованості за кредитним договором, яка підлягала виконанню протягом 30 календарних днів. Проте і після цього відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав та суму боргу банку не сплатив.

Станом на 19.08.2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором складає 162 941, 12 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 3 151 628, 10 грн. З них:

-142 736, 78 доларів США залишок строкової заборгованості по кредиту;
-20 204, 34 доларів США відсотки за користування кредитом.

Згідно договору поруки № SR-800/110/2007 від 24.09.2007 року, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , останній прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. Також у договорі поруки передбачено, що позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 відповідають як солідарні боржники і банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника так і до поручителя чи до обох одночасно.

Відповідно до укладеного договору поруки у випадку невиконання позичальником боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором, поручитель зобов`язаний здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому позивачем протягом трьох банківських днів з дня надіслання позивачем відповідної письмової вимоги за адресою, вказаною в договорі поруки. Вказаний обов`язок було виконано банком 11.06.2015 року, вимога № 2014. Однак, ця вимога залишилася проігнорована з боку поручителя ОСОБА_2 .

Згідно договору поруки № SR-800/131/2008 від 17.07.2008 року, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , остання прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. Також у договорі поруки передбачено, що позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_3 відповідають як солідарні боржники і банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника так і до поручителя чи до обох одночасно.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимогу про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. Тому вимога до відповідача ОСОБА_3 здійснена через пред`явлення до суду зазначеного позову.

У зв`язку з цим позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 151 628, 10 грн. (а.с.1-2).

Протягом розгляду справи позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги (а.с.70, 73), остаточно просив: 

1) стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «ОТП Банк» суму боргу за кредитним договором № CNL-800/110/2007 від 24.09.2007 року в розмірі 162 941, 12 доларів США, що складається з 142 736, 78 доларів США заборгованості по тілу кредиту та 20 204, 34 доларів США заборгованості за відсотками.

2) стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП Банк» суму боргу за кредитним договором № CNL-800/110/2007 від 24.09.2007 року в розмірі 162 941, 12 доларів США, що складається з 142 736, 78 доларів США заборгованості по тілу кредиту та 20 204, 34 доларів США заборгованості за відсотками (а.с.73-74).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09 квітня 2020 року уточнену позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором CNL-800/110/2007 від 24.09.2007 року в розмірі 162 941,12 дол. США, з яких 142 736,78 дол. США заборгованість по тілу кредиту, а 20 204,34 дол. США заборгованість за відсотками. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3654 грн. В задоволенні решти позовних вимог АТ «ОТП Банк» - відмовлено.

На це рішення відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Куруц А. А., подав апеляційну скаргу. Зазначають, що відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, яке мало місце 09 квітня 2020 року. Суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права в частині припинення поруки, а тому поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні відповідати перед кредитором як солідарні боржники за виконання позичальником умов кредитного договору. Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. До платежів по кредитному договору № CNL-800/110/2007 від 24.09.2007 року, які несплачені до 28.08.2012 року, застосувати наслідки спливу позовної давності. Оскільки відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а також не брав участі в розгляді даної справи, а тому він був позбавлений можливості заявити клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності в суді першої інстанції (а.с.236-242).

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 – адвокат Ільчук І. М. апеляційну скаргу заперечив та просив її відхилити. Зазначив, що банк пропустив строк пред`явлення вимоги до його довірительки ОСОБА_3 .

Представник АТ «ОТП Банк» Коссей О. М. також просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник апелянта ОСОБА_4 в судові засідання в апеляційній інстанції неодноразово не з`являвся, подавав заяви про відкладення розгляду справи з різних причин. З`явився лише в одне судове засідання 12 листопада 2020 року, в якому апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити. В судове засідання 22 грудня 2020 року не з`явився, подавши чергову заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з погіршенням самопочуття, в тому числі після перенесеної хвороби COVID-19, однак доказів цього до заяви не надав.

Решта учасників справи у судове засідання 22 грудня 2012 року не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце його проведення належним чином.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

З матеріалів справи слідує, що 24 вересня 2007 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CNL-800/110/2007 на суму 150 000 доларів США терміном повернення до 24 вересня 2020 року із застосуванням плаваючої процентної ставки та фіксованого відсотку 5, 99 % річних.

Своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував, внаслідок чого йому було надіслано вимогу дострокового виконання ним зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі. Зокрема, банк направив відповідачу ОСОБА_1 досудову вимогу від 11.06.2015 року № 1012 про погашення заборгованості за кредитним договором, яка підлягала виконанню протягом 30 календарних днів. Проте і після цього відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав та суму боргу банку не сплатив.

Станом на 19.08.2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором складає 162 941, 12 доларів США. З них:

-142 736, 78 доларів США залишок строкової заборгованості по кредиту;
-20 204, 34 доларів США відсотки за користування кредитом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

В даному випадку у позивача наявна ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, кредит наданий правомірно в іноземній валюті, зобов`язання з боку відповідача ОСОБА_1 порушено, а тому банк вправі стягнути виниклу заборгованість по кредиту саме в іноземній валюті.

Доводи апелянта про застосування строків позовної давності є безпідставними. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. У даній справі така заява в суді першої інстанції не подавалася. Натомість подавалися інші заяви, а саме: про ознайомлення з матеріалами справи, про відкладення розгляду справи (шість разів) та заперечення щодо забезпечення позову (Т.1, а.с.83, 90, 101, 131, 150, 161, 168, 182).

Апелянт просить застосувати позовну давність до платежів несплачених до 28.08.2012 року, в той час як позовні вимоги банку стосуються платежів, не проведених з липня 2014 року. Крім того, строк позовної давності переривався апелянтом підписанням додаткових договорів до кредитного договору та укладенням графіку платежу у новій редакції. Більше того, до моменту подачі апеляційної скарги апелянт жодного заперечення на вимоги банку не висловлював (Т.1, а.с.210-213, Т.2, а.с.11-26).

Щодо заявленого клопотання в суді апеляційної інстанції про витребування розрахунку заборгованості по кредиту, то таке клопотання колегією суддів відхилено, оскільки вказаний розрахунок заборгованості уже витребовувався під час розгляду справи в суді першої інстанції, він є в матеріалах справи, необхідності його повторно витребовувати немає (Т.1, а.с.198-199, 210-213). Заперечень по суті цього розрахунку апелянтом не наведено, власного розрахунку також суду не надано.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновків про необхідність задоволення позову АТ «ОТП Банк» до позичальника ОСОБА_1 в розмірі 162 941, 12 доларів США.

Згідно договору поруки № SR-800/110/2007 від 24.09.2007 року, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , останній прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. Також у договорі поруки передбачено, що позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 відповідають як солідарні боржники і банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника так і до поручителя чи до обох одночасно.

Аналогічний за змістом договір поруки укладено з ОСОБА_3 . Так, згідно договору поруки № SR-800/131/2008 від 17.07.2008 року, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , остання прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань. Також у договорі поруки передбачено, що позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_3 відповідають як солідарні боржники і банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до боржника так і до поручителя чи до обох одночасно.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин та на момент пред`явлення позову, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

В даному випадку строк дії поруки (в обох договорах) не встановлено, а зазначено тільки, що договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. 

При цьому колегія суддів констатує, що умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.

В даному випадку позичальник ОСОБА_1 здійснив останню виплату на погашення заборгованості 25 листопада 2014 року. В свою чергу банк пред`явив досудову вимогу до боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 тільки 11 червня 2015 року, тобто поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Щодо іншого поручителя ОСОБА_3 , то до неї досудову вимогу пред`явлено не було, а відразу подано позов 28 серпня 2015 року, тобто також поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ "ОТП Банк" до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що банк не надав розрахунку заборгованості за Кредитним договором у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням. При цьому суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що право звернення з вимогою про виконання боргових зобов`язань до боржника чи до поручителя чи до обох одночасно є виключним і це право належить виключно банку. Рішення суду в частині поручителів банком не оскаржено. В суді апеляційної інстанції представник банку Коссей О. М. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Таким чином рішення суду першої інстанції є законне та обґрунтоване, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Куруц Андрій Андрійович, – залишити без задоволення

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 квітня 2020 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

       Головуючий
                               
       Судді