Номер провадження: 22-ц/813/7115/20 
Номер справи місцевого суду: 496/4538/19
Головуючий у першій інстанції Галич О. П.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/4538/19

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/7115/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
    - позивач – Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, 
- відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовною заявою Голового управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області, постановлену у складі судді Галич О.П. 07 квітня 2020 року, про закриття провадження у справі,

встановив:

У листопаді 2019 року Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі – Управління)звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління кошти у сумі - 16 172,19 грн. та судовий збір у розмірі - 1921 грн..
Позовні вимоги обґрунтовано необхідністю погашення заборгованості відповідачки перед бюджетом України зі сплати податку на доходи фізичної особи та військового збору (а. с. 1 – 4).
У судове засідання суду першої інстанції учасники справи не з`явились (а. с. 48).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 07 квітня 2020 року закрито провадження по даній справі.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що виниклий між сторонами спір юрисдикційно підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як є похідним внаслідок виконання рішення суду від 18.03.2019 року, яке ухвалено за результатами розгляду саме адміністративної справи(а. с. 49 - 50). 
В апеляційній скарзі Управління просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 07 квітня 2020 рокупро закриття провадження у справі. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції були порушенні норм матеріального та процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали.
Апелянт посилається на помилковість вищевказаного висновку суду першої інстанції, необхідність розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Про причини неявки в судове засідання суд не повідомили. Заяв, клопотань, відзиву на апеляційну скаргу не надали.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання про закриття провадження у справі, освідомленість учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини 1 статті 3 КАС України).
Згідно з частиною 2 статті 4, пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, у разі коли один з його учасників – суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах таких відносин.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша).
Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга).
Положення цієї статті застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя вказаної статті).
Разом з цим відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.
Зі змісту вищевказаної позовної заяви Управління вбачається, що саме на приписи статті 1212 ЦК України останнє посилається в обґрунтування вимог позову, зазначає про відсутність підстав встановлених статтею 1215 ЦК України щодо відмови у задоволенні такого позову.
Вбачаючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про необхідність розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що факт виникнення спору між сторонами внаслідок розгляду справи в порядку адміністративного судочинства не є достатнім для висновку про необхідність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства, що знаходить своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц, в якій Верховний Суд дійшов до висновку про необхідність розгляду в порядку цивільного судочинства спору, який виник унаслідок звернення особи до суду із заявою про поворот виконання рішення суду, ухваленого адміністративним судом.
Отже, апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, у випадку постановлення ухвали при порушенні норм процесуального права чи неправильному застосуванні норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
На підставі вищевикладеного, колегія судів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, є помилково постановленою, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції (Біляївського районного суду Одеської області) для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області- задовольнити.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 07 квітня 2020 рокупро закриття провадження у справі – скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.
                                               
Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк 

О. М. Таварткіладзе