22-ц/804/3518/20 
                                                                                263/11087/20 
                                               
П О С Т А Н О В А
Іменем України
Єдиний унікальний номер 263/11087/20
Номер провадження 22-ц/804/3518/20
        02 грудня 2020 року                                                                              місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів – Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.
                 за участю секретаря – Сидельнікової А.В. 
         сторони:
позивач– ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2020 року, постановлену у складі судді Соловйова О.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 18 лютого 2019 року він з відповідачем уклав договір позики, у відповідності до умов якого передав ОСОБА_2   у борг грошові кошти в сумі  1 800  доларів США, які останній зобов`язався повернути не пізніше 18 березня 2019 року. Станом на час звернення ним до суду,  відповідач свої зобов`язання за договором не виконав і суму позики  йому не повернув.  У зв`язку з викладеним, просив стягнути  з ОСОБА_2    на його користь суму боргу в розмірі 55 440,00 грн.
             В ході розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог  та просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 55 440,00 грн. та пеню за прострочення виконання зобов`язань, нарахування якої передбачено п. 4 договору позики,   в розмірі 30 відсотків від неповернутої суми за кожний день прострочки   в сумі 1 663 200 грн, всього  1 718 640,00 грн.
            06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову,  в якій просив накласти арешт на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу.
            Заява мотивована тим, що враховуючи ціну позову,  невжиття заходів його забезпечення може ускладнити або унеможливить виконання рішення суду. 
           Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм  процесуального права,  просив ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував наявність  між ним та відповідачем спору, ціну  позову, що вказує на існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення у разі задоволення позову навіть у частині, у зв`язку з чим є підстави для  його забезпечення.  
Своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
Представник позивача – адвокат  Лещенко О.Д. у судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання  не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені  належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Оскаржена ухвала суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову,  місцевий суд виходив із того, що оскільки заявник не підтвердив реальності та дійсності намірів відповідача  чинити перешкоди у виконанні рішення суду,  не навів підстав для забезпечення позову, які б узгоджувалися із приписами ст. 150 ЦПК України, не довів протиправності поведінки відповідача та невідворотності завдання шкоди, тому суд не вбачає підстав для забезпечення позову ОСОБА_1 .
  Крім того, місцевий суд дійшов висновку, що в разі накладення арешту на частину квартири, що належить відповідачу, можуть бути порушенні права співвласників даного нерухомого майна, що не залучені до участі у справі, з огляду на те, що  частка відповідача  в квартирі не виділена. 
   Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.
  Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно з пунктом 1 частини першої та частиною третьою статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Аналогічні  висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
Апеляційний суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18), відповідно до якого достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.  
Оскільки заявник ОСОБА_1 не довів намірів відповідача відчужити належне йому майно або чинити перешкоди у виконанні рішення суду, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири, що належить відповідачу, задоволенню не підлягає. 
        Крім того,  встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на частину якої ОСОБА_1 просив накласти арешт, належить на праві спільної сумісної власності відповідачу, а також  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.15), а тому місцевий суд дійшов правильного висновку, що у разі накладення арешту на частину даної квартири, можуть бути порушені права інших співвласників даного нерухомого майна, які не приймають участі у справі.
        Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої  інстанції наявності між сторонами спору, а також ціни позову, яка вказує на те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, зводяться до незгоди заявника з висновками місцевого суду, викладеними в оскарженому судовому рішенні, і за відсутності належних аргументованих обґрунтувань та відповідних доказів, не спростовують їх правильність.
Ураховуючи вищенаведене, відповідно до  статті 375 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції  - без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,- 
                                              П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 
Судді:

Повний текст постанови складено 02 грудня  2020 року. 
Суддя: