ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2572/20  Номер провадження 22-ц/814/2362/20	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2020 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.
       суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.
       секретар: Зеленська О.І.
за участю позивача –  ОСОБА_1 
представника відповідача – Олійника О. Ю.,  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Полтаваобленерго»
на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2020 року
по справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, –
В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Полтава-обленерго» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року скасовано наказ акціонерного товариства «Полтаваобленерго» №342-к від 29 жовтня 2015 року про його звільнення та поновлено його на посаді директора з правової роботи. 
Наказ про поновлення на роботі був виданий ПАТ «Полтаваобленерго» 17 листопада 2017 року за №775-к. Але про даний факт роботодавець офіційно повідомив його лише 24 листопада, і саме по обіді в цей же день він вийшов на роботу, де і виконував трудові функції до 1 листопада 2019 року. 
Згідно з наказом №824-к від 01 листопада 2019 року він, ОСОБА_1 , був звільнений акціонерним товариством «Полтаваобленерго» з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго». 
Свою трудову книжку він отримав 05 березня 2020 року, а наказ про звільнення №824-к від 1 листопада 2019 року на час звернення до суду – не отримав взагалі.
При розрахунку при звільненні йому не були перераховані кошти оплати праці за період з 17 листопада 2017 року по 24 листопада 2017 року.
Позивач зазначав, що роботодавець, усупереч чинному трудовому законодавству не оплатив йому дні за вказаний період, вважаючи їх відсутністю на роботі без поважних причин. Між тим, закон вказує на інший порядок відшкодування витрат по заробітній платі у разі затримки виконання рішення про поновлення працівника на роботі не з вини працівника: судовий орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України).
Вважає, що відповідач допустив порушення вимог ст. 116 КЗпП України щодо проведення повного розрахунку з ним у день звільнення.

З наведених підстав просив стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 19 064 грн. 06 коп., судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2020 року позов ОСОБА_1  – задоволено.
Стягнуто з АТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 19 064 грн. 06 коп. 
Стягнуто з АТ «Полтаваобленерго» на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2020 року заяву представника відповідача Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» – Гончарова А.В. про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу – залишено без розгляду.

Не погодившись з заочним рішенням районного суду, АТ «Полтаваоблнерго» оскаржило його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неналежне застосування норм матеріального права, – просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зазначало, що 18 вересня 2019 року Касаційним цивільним судом Верховного Суду було скасовано рішення суду яким позивача було поновлено на посаді.
На підставі даної постанови суду касаційної інстанції наказом по підприємству №825-к від 05 листопада 2019 року було скасовано наказ від 17 листопада 2017 року №775-к, яким позивача було раніше поновлено на посаді, тобто фактично відбулася дія, щодо повороту виконання рішення суду.
Також, того ж дня позивачу було надіслано листа в якому повідомлялося про скасування вищевказаного наказу та необхідності з`явитися за отриманням трудової книжки до відділу кадрів, позивач проігнорував даний лист та не з`явився до відділу кадрів за отриманням трудової книжки.
Окрім того, по підприємству було видано наказ №18 від 13 січня 2020 року, яким було створено комісію щодо вручення ОСОБА_1 трудової книжки. Відповідно до акту від 14 січня 2020 року комісія, яка складалася з працівників підприємства намагалася вручити ОСОБА_1 трудову книжку, але останній відмовився від її отримання, не надавши ніяких обґрунтованих пояснень.
Щодо вимоги стягнення середнього заробітку, вказувало, що дана вимога є безпідставною, оскільки на протязі дії наказу від 17 листопада 2017 року №775-к позивачу виплачувалася заробітна плата та соціальні гарантії.

На апеляційну скаргу АТ «Полтаваоблнерго» свій відзив подав ОСОБА_1 , в якому, спростовуючи доводи апелянта, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь в суді апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріли справи, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

За нормами ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади директора з правової роботи.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року ОСОБА_1 поновлений на посаді директора з правової роботи публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» з 30 жовтня 2015 року.
Наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи був виданий 17 листопада 2017 року за №775-к.
Відповідно до відомостей, зазначених у наказі №775-к від 17 листопада 2017 року, ОСОБА_1 ознайомлений з наказом 24 листопада 2017 року о 14 год. 30 хв.
Однак, кошти оплати праці за період з 17 по 24 листопада 2017 року позивачу перераховані не були.
Згідно листа ПАТ «Полтаваобленерго» №08-64/3879 від 02 березня 2020 року ОСОБА_1 , у відповідь на його звернення від 16 лютого 2020 року, направлена копія наказу «Про скасування наказу від 17 листопада 2017 року №775-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 05 листопада 2019 року № 825-к, трудова книжка НОМЕР_1 та розрахунковий лист про нарахування заробітної плати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням ст. 236 та 116 КЗпП України, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 17 листопада 2017 року по 24 листопада 2017 року.

Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Зі змісту роздрукованих з Єдиного державного реєстру судових рішень у справі №553/4211/15-ц та доданих до справи, яка є предметом апеляційного розгляду, встановлено наступне.
У листопаді 2015 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про визнання дій дискримінаційними, відновлення становища, яке існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів у розмірі заробітної плати за вимушений прогул, відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовував тим, що 29 жовтня 2015 року згідно з наказом ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к «Про звільнення з роботи  ОСОБА_1 » його звільнено за прогули без поважних причин з 30 червня 2015 року до 28 вересня 2015 року та систематичне невиконання службових обов`язків, покладених на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України та пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 

Зазначав, що він не допускав систематичного невиконання службових обов`язків, які зазначені в оскаржуваному наказі, що, зокрема, підтверджено рішеннями судів, які набрали законної сили, а в день звільнення 29 жовтня 2015 року перебував на лікарняному, хоча і був   цей день на роботі. 
З урахуванням заяв про уточнення позовних вимог  ОСОБА_1  просив суд відновити становище, яке існувало до порушення його прав як директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго», визнати незаконним та скасувати наказ «ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року № 342-к, поновити його на роботі на посаді директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго» з 30 жовтня 2015 року. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року /https://reyestr.court.gov.ua/Review/68592838/ позов  ОСОБА_1 до ПАТ «Полтаваобленерго» про відновлення становища, яке існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року №342-к в частині зазначення підстави для звільнення  ОСОБА_1 , директора з правової роботи, згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення).
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року №342-к в решті формулювання, відновлення становища, яке існувало до порушення прав, поновлення на роботі – відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року /https://reyestr.court.gov.ua/Review/70403062/ апеляційну скаргу ПАТ «Полтаваобленерго» відхилено. Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову  ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в частині  його звільнення згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлення його на роботі скасовано. 
Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року №342-к в частині звільнення  ОСОБА_1 , директора з правової роботи, згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП  України (прогул, в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). 
Поновлено  ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтава-обленерго» з 30 жовтня 2015 року. 
Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 
В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року залишено без змін.

За нормами ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
На виконання зазначеного рішення апеляційного суду, наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 виданий ПАТ «Полтаваобленерго» 17 листопада 2017 року за №775-к /а. с. 6, справа №554/2572/20/. 
За поясненнями представника відповідача та наявних у справі доказів слідує, що позивачу намагались вручити копію вказаного наказу, проте така копія позивачу була вручена лише 24 листопада 2017 року та з цієї ж дати ОСОБА_1 приступив до роботи.

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року /https://reyestr.court.gov.ua /Review/85135381/ касаційну скаргу ПАТ «Полтаваобленерго» – задоволено частково. Касаційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року скасовано, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року залишено в силі.

Наказом АТ «Полтаваобленерго» №825-к від 05 листопада 2019 року скасовано наказ №775-к від 17 листопада 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи та наказано вважати ОСОБА_1 звільненим з посади директора з правової роботи згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), згідно наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року №342-к з 03 листопада 2015 року (на підставі наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 21 серпня 2017 року №555-к).

За змістом статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до п. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За нормами ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповнова-женого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням ст. 236 та 116 КЗпП України, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 17 листопада 2017 року по 24 листопада 2017 року.

При цьому судом не надано належної оцінки тому факту, що на виконання рішення апеляційного суду про поновлення позивача на роботі, а також додержання норм ч. 7 ст. 235 КЗпП України, ПАТ «Полтаваобленерго» 17 листопада 2017 року за №775-квидано наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з правової роботи з 30 жовтня 2015 року /а. с. 6, справа №554/2572/20/. 
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що як на час звернення позивача у березні 2020 року до суду з даним позовом, так і на час вирішення спору в суді першої інстанції, – рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року №342-к в частині звільнення  ОСОБА_1 , директора з правової роботи, згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП  України (прогул, в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин) з поновленням на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» з 30 жовтня 2015 року, – скасовано постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у поновленні на роботі, – залишено в силі.
Виходячи з вищенаведеного, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь з АТ «Полтаваобленерго» середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2017 року по 24 листопада 2017 року в розмірі 19 064 грн. 06 коп. – відсутні.

Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на те, що при вирішенні даного спору, суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, допустившись при цьому порушень норм процесуального права, а також неправильного застосування норм матеріального права,  –  оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтава-обленерго» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За нормами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням наведених вище норм закону, та з огляду на звільнення позивача від сплати судових витрат, – судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Полтава-обленерго» у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 102 грн. належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» – задовольнити.

Заочне  рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 травня 2020 року – скасувати. Ухвалити нове рішення. 

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу – відмовити.

Судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Полтаваобленерго» у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 102 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                                                        Бондаревська С.М.

Судді:                                                                                           Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.