ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року 
м.Київ
справа № 569/7509/16-а
адміністративне провадження № К/9901/30759/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року (головуючий суддя Шидловський В.Б., судді: Мацький Є.М., Капустинський М.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської митниці ДФС про скасування постанови у справах про порушення митних правил та закриття провадження у справі,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду з позовом до Рівненської митниці ДФС (далі - Митниця, відповідач) про скасування постанови від 10 березня 2016 року у справах про порушення митних правил та закриття провадження у справі.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначала про протиправність винесеної митним органом постанови про накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 98  916,21 грн. за порушення митних правил, що передбачене статтею 485 Митного кодексу України (далі - МК України), оскільки таку постанову прийнято поза межами встановленого статтею 467 МК України строку накладення стягнення; крім того позивача не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справ про порушення митних правил.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2016 року позов задоволено частково: cкасовано постанову заступника начальника Рівненської митниці ДФС Чаборая Андрія Миколайовича у справах про порушення митних правил №0076/20400/16, №0077/20400/16 від 10 березня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення порушень митних правил, передбачених статтею 485 МК України; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем пропущено встановлений статтею 467 МК України шестимісячний з моменту вчинення порушення строк накладення адміністративного стягнення, адже правопорушення, вчинення якого інкримінується позивачу, не є триваючим; при цьому суд зазначив про те, що аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 09 квітня 2012 року у справі №21-260а11; в той же час суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що її не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справ про порушення митних правил, оскільки відповідні виклики направлялись відповідачем за місцями її проживання та роботи, проте повертались відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано і прийнято в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем не було пропущено передбачений статтею 467 МК України строк накладення адміністративного стягнення, адже штраф до позивача застосовано в межах шести місяців з дня виявлення порушення, яке, на думку суду, є триваючим; при цьому суд зауважив про неможливість врахування при вирішенні спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у його постанові від 09 квітня 2012 року у справі №21-260а11, адже остання сформульована щодо норм МК України 2002 року, тоді як у даній ситуації правовідносини регулюються МК України 2012 року.

Не погоджуючись з прийнятим апеляційним судом рішенням, позивач звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати з підстав, що вже наводились нею в позовній заяві, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

При цьому зміст касаційної скарги свідчить, що позивачем рішення суду попередньої інстанції оскаржується лише в частині скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а відтак відповідно до статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) саме в цій частині воно й підлягає касаційному перегляду.

Відповідач в письмових запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення апеляційного суду, яке він вважає обґрунтованим і законним, - без змін.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання процесуальних норм, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Так, судами встановлено, що 10 березня 2016 року заступником начальника Рівненської митниці ДФС винесено постанову у справах про порушення митних правил №0076/20400/16, №0077/20400/16 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 485 МК України, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів в розмірі 98 916,21 грн.

При цьому, як зазначено в постанові, 08 червня 2015 року директор ТОВ «Автоідея» ОСОБА_1 з метою митного оформлення в режимі «імпорт» автомобіля марки NISSAN, модель NOTE, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , заявила в митній декларації ІМ40ДЕ №204050001/2015/006250 неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно УКТ ЗЕД. Разом з митною декларацією позивач подала зовнішньоекономічний контракт №01/15 від 10 лютого 2015 року, комерційний інвойс №0853-КZ від 10 лютого 2015 року, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 12 жовтня 2013 року.

Також 27 липня 2015 року директор ТОВ «Автоідея» ОСОБА_1 з метою митного оформлення в режимі «імпорт» автомобіля марки NISSAN, модель NOTE, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , заявила в митній декларації ІМ40ДЕ № 204030000/2015/002771 неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно УКТ ЗЕД. Разом з митною декларацією позивач подала зовнішньоекономічний контракт №01/15 від 10 лютого 2015 року, комерційний інвойс №1609-КZ від 16 липня 2015 року, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 20 жовтня 2010 року.

Після проведення митного оформлення товару за вказаними вище деклараціями його випущено у вільний обіг.

Втім, оскільки зазначені автомобілі на момент митного оформлення перебували в експлуатації більше 5 років (а не менше 5 років, як зазначила ОСОБА_1 ), то їх класифікацію необхідно було проводити в іншій товарній підкатегорії, що призвело до несплати митних платежів на суму 16 679,27 грн., а саме: акцизу в розмірі 13 899,39 грн. та ПДВ в сумі 2 779,88 грн.

Не погодившись із прийнятою Митницею постановою, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у даній справі.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пункту 23 частини 1 статті 4 МК України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Як встановлено частиною 1 статті 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію (частина 1 статті 248 МК України).

Згідно із частиною 8 статті 257 МК України митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється органами доходів і зборів на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості (за переліком).

Відповідно ж до частини 5 статті 255 МК України митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується органом доходів і зборів шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії.

Водночас частиною 8 статті 264 МК України передбачено, що з моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Отже, як зазначив суд першої інстанції, цією нормою чітко визначено момент, з якого особа несе відповідальність за зазначення неправдивих відомостей, при декларуванні товару - прийняття митним органом декларації.

Стаття 458 МК України визначає, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Згідно зі статтею 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

При цьому за змістом частини 1 статті 467 МК України якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, а у разі розгляду органами доходів і зборів справ про триваючі порушення митних правил, у тому числі передбачені статтями 469, 477 - 481, 485 цього Кодексу, - не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цих правопорушень.

Диспозиція статті 485 вказаного Кодексу передбачає декілька варіантів об`єктивної сторони правопорушення, і порушення, про які йдеться в оскаржуваній постанові митного органу щодо позивача (заявлення з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру в митних деклараціях, що подавались в червні та липні 2015 року, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно УКТ ЗЕД), як встановив суд першої інстанції, у даному випадку, не носять триваючого характеру, адже час можливого вчинення останніх як таких безпосередньо пов`язаний з поданням відповідних декларацій.

Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 28 грудня 2018 року у справі №640/3257/17 (адміністративне провадження №К/9901/16897/18) та від 09 липня 2020 року у справі №640/20172/16-а (адміністративне провадження №К/9901/16399/18).

При цьому, як вже зазначалось, оскаржувана у даній справі постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у справах №0076/20400/16, №0077/20400/16 про порушення митних правил складена Митницею лише 10 березня 2016 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції у справі, що розглядається, прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для скасування постанови у справах про порушення митних правил №0076/20400/16, №0077/20400/16 від 10 березня 2016 року.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2016 року скасувати, а постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді	С.С. Пасічник І.А. Васильєва   В.П. Юрченко