Постанова 
Іменем України 
28 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 490/1536/18
провадження № 61-28341св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 року у складі колегії суддів: Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В., Царюк Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст скарги та рішень судів
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради (далі - Управління комунального майна) про визнання приватизації недійсною.
На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. 12 липня 2000 року на підставі розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради (далі - Управління комунальної власності) від 10 липня 2000 року № 6213-р видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із визначенням часток співвласників - по 1/2 за кожною. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року у справі № 490/2488/16 у задоволенні його позову про встановлення факту постійного проживання у спірній квартирі на день її приватизації, скасування розпорядження Управління комунальної власності від 10 липня 2000 року № 6213-р про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на квартиру  АДРЕСА_1 , виданого Управлінням комунальної власності 12 липня 2000 року, відмовлено за недоведеністю факту проживання у спірній квартирі на день приватизації. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишивши рішення апеляційного суду без змін, на правову підставу для відмови у позові послався на частину п`яту статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки право на приватизацію, передбачене Законом, вже було використано позивачем за іншою адресою на АДРЕСА_2 . 
Після апеляційного перегляду 20 вересня 2016 року набрало законної сили рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (далі - Управління з використання та розвитку комунальної власності), Державного комунального підприємства «Житло» (далі - ДКП «Житло»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло» (далі - ТОВ «Житло»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центральний-1» (далі - ТОВ «Центральний-1»), про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно, яким скасоване розпорядження Управління комунальної власності від 28 лютого 2000 року № 3830-р про приватизацію позивачем квартири АДРЕСА_3 , визнано недійсним видане 28 лютого 2000 року на підставі вказаного розпорядження свідоцтво про право власності на нерухоме майно про право спільної часткової власності позивача та ОСОБА_5 на цю квартиру, яким на його думку, було встановлено факт його постійного проживання у квартирі  АДРЕСА_1 з 1979 року по теперішній час. Отже, з`явились нові обставини, які стали відомі позивачу лише 20 вересня 2016 року, а тому в нього з`явилось право на звернення до суду з новим позовом. 
Посилаючись на те, що приватизація спірної квартири є недійсною з підстав недодержання під час її здійснення положень частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 44, 46, 48 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), позивач просив суд скасувати розпорядження Управління комунальної власності від 10 липня 2000 року № 6213-р про приватизацію квартири  АДРЕСА_1 , визнати недійсним свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на квартиру  АДРЕСА_1 , видане Управлінням комунальної власності 12 липня 2000 року, та встановити факт постійного проживання його у спірній квартирі на день її приватизації.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року позов задоволено частково. Скасовано розпорядження Управління комунальної власності від 10 липня 2000 року № 6213-р про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням комунальної власності 12 липня 2000 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 рокурішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Управління комунального майна про скасування розпорядження Управління комунальної власності від 10 липня 2000 року № 6213-р про приватизацію квартири  АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру  АДРЕСА_1 , видане Управлінням комунального майна 12 липня 2000 року, закрито.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що існує рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління з використання та розвитку комунальної власності, ДКП «Житло», ТОВ «Житло», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Центральний-1», Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_5 , про встановлення факту постійного проживання у квартирі  АДРЕСА_1 , визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації від 10 липня 2000 року № 6213-р, свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 12 липня 2000 року відмовлено.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права,просив постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про тотожність спорів у спірному випадку є помилковим та таким, що не відповідає нормам процесуального права, який призвів до ухвалення незаконної постанови, позбавивши позивача реалізації його конституційного права на житло.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 рокусправу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у лютому 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що всуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає.
Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління з використання та розвитку комунальної власності, ДКП «Житло», ТОВ «Житло», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «Центральний-1», Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_5 , про встановлення факту постійного проживання у квартирі    АДРЕСА_1 , визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації від 10 липня 2000 року № 6213-р, свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 12 липня 2000 року відмовлено.
Відповідно до пункту 1.6 Положення про Управління комунального майна, затвердженого рішенням міської ради від 23 лютого 2017 року № 16/32, Управління комунального майна є правонаступником Управління з використання та розвитку комунальної власності та є міським органом приватизації.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у відповідній частині та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з наявності рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року, що набрало законної сили, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ухваленого з приводу спору між тими самими особами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Такий висновок є помилковим. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. 
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. 
Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. Нетотожність одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за захистом порушеного права.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У справі, що переглядається, та у справі № 490/2488/16-ц спір виник між тими самими сторонами: позивач ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління комунального майна як правонаступник Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради.
Тотожним є і предмет спору - скасування розпорядження Управління комунальної власності від 10 липня 2000 року № 6213-рпро приватизацію квартири  АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на квартиру  АДРЕСА_1 , видане Управлінням комунальної власності 12 липня 2000 року, встановлення факту постійного проживання позивача у спірній квартирі на день її приватизації.
Водночас підстави позову у цій справі та у справі № 490/2488/16-ц не є повністю тотожними.
У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з цим позовом, оскільки з`явилися інші обставини, він просив скасувати приватизацію спірної квартири, як такої, що проведена з недодержанням положень частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 44, 46, 48 ЦК Української РСР.
На час вирішення цієї справи судами першої та апеляційної інстанції (490/1536/18) були чинними у відповідних частинах рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2018 року та постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2018 року у справі № 490/5152/15-ц, у яких констатувалося, що ОСОБА_1 з часу отримання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 постійно проживав у ній, а з 1992 року був лише зареєстрований у квартирі своєї бабусі ОСОБА_5 , яка розташована на АДРЕСА_2 , але ніколи там не проживав та квартирою не користувався.
Пред`являючи новий позов, позивач як на підставу позову посилався на визнання недійсною приватизації квартири АДРЕСА_3 на його ім`я, яка мала презумпцію законності на час розгляду справи № 490/2488/16-ц, а встановлені обставини у рішеннях, які набрали законної сили 20 вересня 2016 року та 04 червня 2018 року (справа № 490/5152/15-ц), є іншими обставинами справи. 
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Водночас ЄСПЛ констатує, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою за умови, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
В ухвалі ЄСПЛ від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягти.
У цій справі заявник, пред`являючи новий позов, надав нову інформацію та факти, які за змістом є протилежними від тих, що були встановлені під час розгляду попередньої справи. Відповідно заява по суті не є такою ж, як попередня заява.
Верховний Суд також бере до уваги значимість предмета спору, яким у спірному випадку є право на житло.
Отже, з огляду на викладене підстави позову у цій справі та у справі № 490/2488/16-ц не є повністю тотожними, а тому апеляційний суд дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, оскільки спір має бути вирішений по суті. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, яке ухвалене з порушенням норм процесуального права, з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
                                                                                                                   А. С. Олійник
                                                                                                                   С. О. Погрібний
                                                                                                                        В. В. Яремко