Постанова                                                                    
Іменем  України                                         
 
04 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 753/7089/18
провадження № 61-10503св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Яремка В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 як фізична особа та фізична 
особа - підприємець, Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфамарис Плюс», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова Ольга Іванівна, Київська міська рада,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Княже 14», Головне територіальне управління юстиції в місті Києві, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 як фізичної особи та фізичної особи - підприємця, Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфамарис Плюс» (далі - ТОВ «Альфамарис Плюс»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової О. І., Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку 
«Княже 14» (далі - ОСББ «Княже 14»), Головне територіальне управління юстиції в місті Києві, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю шляхом визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання незаконним додатку до рішення, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора, запису про реєстрацію права власності та зобов`язання вчинити дії.
До закінчення підготовчого судового засідання треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звернулись до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просили накласти арешт на майно, що належить відповідачу ОСОБА_2 .
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідач має намір продати спірні приміщення, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_1 . 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що лише позивачі у справі мають право звертатися до суду із заявою про забезпечення позову, а треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, такого права не мають. Тому заява третіх осіб про забезпечення позову не ґрунтується на нормах цивільного процесуального права та не підлягає задоволенню.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову скасовано. Заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на майно, що належить відповідачу, суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_2 , а саме на: нежилі приміщення літ. «А» з № 1, № 2 (групи приміщень № 90), загальною площею 26,7 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; допоміжне приміщення (група приміщень № 95) літ. «А», площею 187,2 кв. м, - частина основного (підвал), вхід у підвал за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що треті особи мають право на звернення до суду із заявою про забезпечення позову. Обраний третіми особами вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається у користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила суд скасувати постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції не врахував, що Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) не наділяє третіх осіб правом на подання заяви про забезпечення позову. Крім того, суд апеляційної інстанції не з`ясував належність будь-яких прав третіх осіб на спірне нерухоме майно та порушив вимоги частини третьої статті 150 ЦПК України щодо обов`язкової співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогам, не застосував зустрічного забезпечення.
У липні 2019 року надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких ОСОБА_1 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСББ «Княже 14», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , просили касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року зупинено касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року поновлено касаційне провадження та справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у травні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.
Відповідно до частин першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Згідно із частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Отже, із заявою про забезпечення позову має право звернутися позивач, відповідач та третя особа, якщо невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Тому Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що із заявою про забезпечення позову має звернутися лише позивач.
Водночас необхідно зазначити, що за змістом наведених норм процесуального права заява третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про забезпечення позову має стосуватися захисту прав позивача та пред`явленого ним позову.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, відчужити його тощо.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Предметом позову у справі є усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власність шляхом визнання договору купівлі-продажу нікчемним, визнання незаконним додатку до рішення, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора, запису про реєстрацію права власності, а також зобов`язати ОСОБА_2 та ТОВ «Альфамарис Плюс» звільнити спірні приміщення. 
Оскільки ОСОБА_2 є власником спірного майна і має об`єктивну можливість розпорядитися ним на власний розсуд у будь-який час, зокрема відчужити його, суд апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи вид забезпечення позову, дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно. Такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.
У касаційній скарзі заявник не навела переконливих доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції про співмірність вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не з`ясував належність будь-яких прав третіх осіб на спірне нерухоме майно, є безпідставними з огляду на таке.
Застосування заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, треті особи зазначали, що спірне нерухоме майно належить до приміщення загального користування будинку у якому вони проживають, та посилалися на можливість відчуження зазначеного нерухомого майна відповідачем. 
Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні приміщення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав учасників справи (у разі задоволення позову), за захистом яких вони звернулися до суду.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував зустрічного забезпечення, є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.
Також суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України.
Заявник не посилався на докази існування зазначених підстав, з огляду на що доводи у наведеній частині є необґрунтованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 В. В. Яремко
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        Г. І. Усик