ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2020 року                                 
м. Харків
Справа № 640/14229/15-ц
Провадження № 22-ц/818/544/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді Тичкової О.Ю., 
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання: Супрун Я.С. 
сторони справи:
позивач – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Сокуренко Євгена Сергійовича, який діє в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк», на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року, ухвалене у складі судді Божко В.В.,-
УСТАНОВИВ:
17 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Банк), звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № HAE2GA00000027 від 13.08.2007 у розмірі 35194,72 доларів США, що за курсом 21,16 гривні до долару США станом на 10.06.2015 дорівнює 744 720 грн 30 коп. 
Позов мотивований тим, що 13.08.2007 між сторонами у справі був укладений кредитний договір № HAE2GA00000027, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 17000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 11 серпня 2017 року. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав належним чином. Проте ОСОБА_3 в порушення умов договору обов`язку по поверненню кредитних коштів не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за договором.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що право вимоги за кредитним договором № HAE2GA00000027 від 13.08.2007 було переуступлено від АТ КБ «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк” ( скорочена назва ПАТ « А – Банк»). Позивач не довів правомірність нарахування відповідачу заборгованості. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах Банку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не з`ясував факт відступлення права вимоги за кредитним договором ПАТ « Акцент – Банк», останнього до участі у справі не залучив. Позивачем наданий вірний розрахунок заборгованості. Кредитні правовідносини між Банком та відповідачем за кредитним договором є дійсними. Відповідачем не спростовано, що заборгованість за кредитом не погашена та у відповідача існує борг. 
Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2017 року провадження за апеляційною скаргою Банку було відкрите (т. 3 а.с. 42). Ухвалою того ж суду від 20 вересня 2018 року у справі була призначена судова економічна експертиза (т. 4 а.с. 163 - 164). 
Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.
Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.
29.10.2018 цивільну справу з апеляційною скаргою Банку передано до Харківського апеляційного суду. Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 29 жовтня 2018 року визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. ( т. 4 а.с. 172).
11 квітня 2019 року справу повернуто з експертної установи з висновком судової економічної експертизи ( т. 4 а.с. 181).
Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.
Згідно з п.п. 1,3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1.4 ст. 367 ЦПК України).
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 13 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № HAE2GA00000027 (надалі Договір кредиту), за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 17000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на термін до 11 серпня 2017 р. ( т.1 а.с. 10 - 12). 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 13 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № HAE2GA00000027 ( надалі Договір Іпотеки ) за умовами якого ОСОБА_1 на забезпечення виконання ним умов Договору Кредиту щодо повного та своєчасного повернення кредитних коштів та сплати всіх належних платежів передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п.п. 18.1 іпотекодавець зобов`язався застрахувати предмет іпотеки. ( т. 1 а.с. 61 – 63)) .
01 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» ( далі по тексту А – Банк укладений договір факторингу, відповідно до якого Банк відступив свої права вимоги за кредитними договорами, укладеними у тому числі з відповідачем ОСОБА_1 ( т.2 а.с. 244 – 247, ).
Відповідно до статті 1077 ЦК України  за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 
Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника  та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.
На підтвердження факту переходу права вимоги за Договором кредиту від Банку до А - Банку надана лише копія договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року. Інших доказів у вигляді акту приймання – передачі грошової вимоги за Договором Кредиту, розміру заборгованості за Договором кредиту, фінансових документів про перерахування А – Банк на користь Банку плати за відступлення права вимоги тощо суду не надано.
Згідно наданих відповідачем копій платіжних квитанцій протягом з вересня 2007 по листопад 2013 він вносив грошові кошти на виконання зобов`язань за Договором кредиту на рахунок Банку ( т.2 а.с. 49 – 119). 
Банком надані виписки про наявність транзитного ( основного ) рахунку А - Банку що підтверджують зарахування платежів по Договору Кредиту ( т. 3 а.с. 137 – 151). 
На підтвердження перерахування А– Банку заборгованості за Договором Кредиту А – Банк надав суду копії платіжних доручень від 03.06.2014 на суму 12 290.52 долари США з зазначенням Приват Банка як платника, А – Банка, як банка платника та одержувача платежу ( т. 4 а.с. 71 – 74, 76,77). 
За змістом п. 1 додаткової угоди № 1 від 25 квітня 2014 року до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року п.1.1. цього договору доповнено п.п. 10 – 14. За змістом яких, у разі невиконання Боржниками ( іпотекодавцями) будь – яких умов за договорами про іпотечний кредит і/або за договорами іпотеки, Фактор має право вимагати від Клієнта про зворотне відступлення права вимоги, які були відступлені Клієнтом за цим Договором. Додаткова угода містить загальну суму зворотного викупу за всіма вимогами та формулу визначення вартості зворотного відступлення ( т.3 а.с. 73 – 75) . 
Банком надані докази зворотного відступлення права вимоги за Кредитним договором від А - Банку до ПриватБанку у вигляді копії додаткової угоди № 1 від 25 квітня 2014 року до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року ( т.3 а.с. 73 – 75) та акту прийому – передачі договорів та розрахунком заборгованості від 03.06.2014 ( т. 3 а.с. 68 – 72 ).
Згідно виписки з рахунку ОСОБА_1 кошти за Договором кредиту з 19.09.2007 року надходили до Банку, з 28.12.2007 року надходили до ЗАО « А – Банк» та з 03.06.2014 року заборгованість за Договором знову була повернута Банку ( т. 3 а.с. 58 – 62). 
Згідно письмових пояснень представника Банку від 11.07.2019 ( т.4 а.с. 231 – 232) , даних копії вимоги Банку від 27. 06.2013 року № 30.1.0/2 – 274 ( т. 5 а.с. 62), рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.05.2014 у справі № 640/15130/1 – ц, що було скасоване рішенням апеляційного суду Харківської області від 02.07.2014 ( т. 2 а.с. 8 – 12) 09 липня 2013 року ( згідно поштового реєстру) Банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язань за Договором Кредиту та звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості ОСОБА_1 за Договором кредиту. 
У листі від 27. 06.2013 року № 30.1.0/2 – 274 Банк посилався на те, що ОСОБА_1 обов`язку по поверненню кредитних коштів за Договором кредиту не виконав. Його прострочена заборгованість складає 2431.22 долари США. Тому банк вимагав від ОСОБА_1 повернення суми кредиту в повному обсязі , а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту в тридцяти денний строк з дня отримання зазначеної вимоги. 
За змістом позовної заяви Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі № 640/15130/1 – ц станом на 15 серпня 2013 року його заборгованість ОСОБА_1 за Договором становить 12  517,83 доларів США, що складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 9928.49 доларів, по відсотками з користування кредитом - 936.56 дол, по комісії з користування кредитом, по комісії за користування кредитом - 306 дол., по пені за несвоєчасність виконання зобов`язання та штрафів у розмірі 31.29 дол. ( фіксована частина), 594.60 ( процентна складова). 
Оцінивши вищезазначені докази в їх сукупності, судова колегія вважає доведеним факт належності Банку права вимоги за Договором Кредиту. Зазначені докази спростовують висновок суду про відсутність у позивача права на пред`явлення до відповідача вимог про стягнення заборгованості на свою користь.
Проте, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про перехід права вимоги за Договором Кредиту до Акцент Банку. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник Банку надав пояснення, за змістом яких Банк визнає факт направлення ОСОБА_6 письмової вимоги від 09.08.2013 року та вважає, що з боржника підлягає стягненню заборгованість що утворилася станом на 09.08.2013 року і, з урахуванням здійсненого в наступному платежу, дорівнює 8228,45 доларів США. 
Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку», у редакції станом на 7.12.2011, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У пункті 2.2.10 Договору кредиту встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язався достроково погасити заборгованість перед Банком в повному обсязі, зокрема, у випадку порушення ним зобов`язань, передбачених умовами даного Договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів. 
Відповідно до п.2.3.3. Договору Кредиту позичальник має право повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення про таку вимогу від Банку.
Згідно з положеннями Договору кредиту, за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом направлення 09.07.2013 року вимоги про дострокове повернення кредиту, що передувало зверненню до Суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно цієї вимоги Банк вимагав від боржника повернення всієї суми кредиту, процентів, комісії та штрафних санкції в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом до певної дати — 09.08.2013 року.
Цим повідомленням Банк змінив строк дії договору з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.
У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. 
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. 
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України
Зазначене узгоджується з висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.
Звертаючись у серпні 2015 року із дійсним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» надав суду розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за Договором кредиту, згідно якого станом на 10.06.2015 року заборгованість складала - 35194,72 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 9772,76 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3659,03 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 1020,00 доларів США, заборгованості з пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 19055,74 доларів США а також штрафів у розмірі - 11,81 доларів США (фіксована частина) та 1675,38 доларів США (процентна складова).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20.09.2018 року по цій справі призначена судово-економічна експертиза. За результатами проведення якої документально підтвердити заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором не надається можливим. Обґрунтовуючи висновок судовий експерт посилається на відсутність у матеріалах справи укладених (підписаних) договорів про страхування майна (предмету застави) та особистого страхування позичальника на виконання п. 2.1.3. кредитного договору. З огляду на це, встановити правомірність перераховування банком платежів в рахунок страхування майна та особистого страхування позичальника не надається можливим.
В суді апеляційної інстанції представником позивача наданий новий розрахунок заборгованості, згідно якого  станом на  09.08.2013 року у позичальника була заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8397,94 доларів США, проте в подальшому в рахунок погашення заборгованості позичальником вносились кошти, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту зменшилась до 8228,45 доларів США ( т. 5 а.с. 23 – 24).
Оскільки Банк мав право нараховувати проценти, комісію та штрафні санкції за кредитним договором до 09.08.2013 року, а станом на цю дату заборгованість за такими платежами відсутня, вони стягненню не підлягають. Зазначене також підтверджується письмовими поясненнями представника Банку від 11.07.2019 ( т. 4 а.с. 231 – 232).
Посилання представника відповідача на пропуск Банком строку позовної давності спростовується матеріалами справи.
Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з цим позовом 17 серпня 2015 року, а останній платіж був зроблений відповідачем 04 листопада 2013 року.
При остаточному визначенні розміру заборгованості суд апеляційної інстанції враховує заперечення представника ОСОБА_1 щодо заявленої Банком суми у розмірі 8228,45 доларів США оскільки за умовами Договору кредиту, що є нікчемними ОСОБА_1 сплатив Банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2771 долар США ( т. 5 а.с. 43 – 44). 
Згідно пункту 7.1. Договору Кредиту Банк зобов`язується надати « Позичальникові» кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 13.03.2007 по 11.08.2017 року включно у вигляді непоповнюваної кредитної лінії у розмірі 19064, 85 доларів США на наступні цілі ремонт квартири в сумі 17000 доларів США , а також сплату страхових платежів у розмірі 2064,85 доларів США: у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. ( т. 1 а.с. 10 – 12).
За змістом підпункту 2.1.3 позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного Договору і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. Банк за наявності вільних коштів здійснює перерахування кредитних коштів , у випадку не пред`явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит наданий в іноземній валюті, то Позичальник доручає Банку одержати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою , необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі Договору страхування, укладеного згідно п.2.2.7 даного Договору; - здійснити продаж іноземної валюти та отримані кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу. Зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню тільки у випадку пред`явлення Позичальником Банку документів, що підтверджують сплату чергових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування. Даний пункт Договору виконується лише у випадку укладення договору іпотеки згідно п.1.3. даного договору або пред`явлення вимог пов`язаних з особистим страхуванням Позичальника. 
Судом було встановлено що на забезпечення виконання зобов`язань за Договором Кредиту 13 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір Іпотеки. Згідно п.18.1 цього договору Іпотекодавець зобов`язався застрахувати Предмет іпотеки на узгоджену з Іпотекодержателем суму на користь Іпотекодержателя від випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, в день укладення цього договору, а також надати Іпотекодержателю договір страхування та докази сплати страхового платежу. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування Іпотекодавець зобов`язаний продовжити строк його дії у встановленому порядку та надати Іпотекодержателю докази цього та сплати страхового платежу ( т. 1 а.с. 61 – 63).
В роз`ясненні від 25.02.2020 ( т.5 а.с. 65 – 67) та судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Банку пояснив, що ОСОБА_1 сплачував комісію за послуги Банку щодо резервування коштів у розмірі 2064,85 доларів США, що були видані позичальнику на сплату страхових платежів та сплачувалися Банком відповідно до умов Договору страхування.
Проте зазначені пояснення не відповідають змісту п. 7.1. Договору кредиту, що передбачає встановлення винагороди виключно за надання фінансового інструменту.
У рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 531/648/15-ц.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.
За таких обставин колегія суддів вважає що викладені у пункті 7.1. Договору Кредиту умови, за якими ОСОБА_1 як позичальник, має сплачувати на користь Банку винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемними.
За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. 
Враховуючи, що умова договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемною сума боргу за тілом кредиту повинна бути зменшена на розмір сплаченої позичальником винагороди у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, що дорівнює 255 доларів США та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця, що дорівнює 2516 долар США. 
Отже загальна сума заборгованості за Договором кредиту , яка підлягає стягненню з Позичальника на користь Банка становить 5457, 48 доларів США (8228,45 – 255 – 2516 = 5457, 48).
Зазначене узгоджується з позицією ВС викладеною в постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 666/4957/15 – ц. 
Судова колегія вважає необґрунтованим посилання представника ОСОБА_1 про безпідставне збільшення Банком заборгованості по тілу кредиту на 913, 15 доларів США ( на сплату страхових платежів).
Укладеними між сторонами Договором Кредиту та Договором Іпотеки передбачений обов`язок позичальника застрахувати предмет іпотеки та визначений порядок перерахування Банком необхідної суми на оплату чергових страхових платежів у разі не пред`явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів у строк визначений договором. 
Статтею 8 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час укладання договору, на іпотекодавця покладений обов`язок застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов`язок не покладено на іпотекодержателя. Іпотечним договором на іпотекодавця може бути покладений обов`язок здійснити інші види страхування у зв`язку з передачею нерухомого майна в іпотеку.
Враховуючи, що виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитом забезпечено іпотекою, а страхування предмету іпотеки вимагається законодавством, Банк на виконання умов Договору Кредиту здійснював оплату страхових платежів.
В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надав суду доказів сплати зазначених платежів особисто. 
Крім цього, наданий суду апеляційної інстанції розрахунок заборгованості по Договору Кредиту зроблений Банком з урахуванням висновку експерта від 05.04.2019 № 22687. Згідно письмових пояснень представника Банку при здійсненні зазначеного розрахунку не враховані здійснені Банком платежі на оплату страховки ( т. 4 а.с. 231 – 232). 
З огляду на зазначене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а судове рішення - скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову про стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту станом на 09.08.2013 року підлягає стягненню з  ОСОБА_1   у розмірі 5457, 48 доларів США.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє за правилами передбаченими ст. 141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Апеляційна скарга представника ПАТ КБ «ПриватБанк» та позов визнані судом обґрунтованими на 15,51 %, при подачі позову було сплачено 3654 грн (т.1 а.с. 2), при подачі апеляційної скарги – 4019 грн 40 коп. Тому з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» належить стягнути 1190 грн 15 коп. судового збору ((3654*15,51%) + (4019,4*15,51%)). 
При вирішенні питання про розподіл між сторонами у справі витрат пов`язаних з проведенням експертизи судова колегія враховує, що висновок судово-економічної експертизи не містить відповіді на питання щодо розміру заборгованості позичальника перед Банком і тому проведення експертизи на висновок суду про часткове задоволення позову не вплинув. Зазначене є підставою для покладення зазначених витрат на відповідача, як на сторону за клопотанням якої призначалася експертиза. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ: 
Апеляційну скаргу Сокуренко Євгена Сергійовича, який діє в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк», задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нову постанову. 
Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5457 доларів США 48 центів.
В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів, пені, комісії та штрафних санкцій відмовити.  
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1190 (одну тисячу сто дев`яносто) гривень 15 (п`ятнадцять) копійок судового збору. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                        О.Ю. Тичкова

Судді                                                                                О.В. Маміна

                                                                               Н.П. Пилипчук