ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18767/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 листопада 2020 року                                                                        м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                                                       Чаку Є.В., 
суддів:                                                                           Федотова І.В., Єгорової Н.М.
за участю секретаря                                                       Муханькової Т.В.          
                              
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Науково-виробничого товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Інтер" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Науково-виробничого товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Інтер" до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язати вчинити дії, -
 В С Т А Н О В И В :
Науково-виробниче ТОВ "Агро-Інтер" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не знятті арешту всього майна позивача, який накладено в рамках виконавчого провадження №50156458; зобов`язання відповідача зняти арешт з вказаного майна позивача.
Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішення від 22 вересня 2020 року відмовив у задоволенні позову.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Дана справа належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.05.2020 року Науково-виробниче ТОВ "Агро-Інтер" звернулося до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) з заявою №5/01-05-20 про зняття арешту з майна, у якій повідомлено про те, що 15.02.2016 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження №50156458 про стягнення з НВ ТОВ "Агро-Інтер" на користь ДПІ у Печерському районі 72 768, 05 грн. заборгованості на підставі вимоги №Ю-2108-25 від 05.05.2014 року. 
          В межах вказаного виконавчого провадження постановою від 09.11.2016 року накладено арешт на грошові кошти НВ ТОВ "Агро-Інтер", а постановою від 22.06.2017 року вказаний виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".
           01.05.2020 року товариство з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №208013603 дізналося про те, що арешт, накладений на майно товариства у виконавчому провадженні №50156458, не припинено.
          Цього ж дня позивач направив відповідачу заяву № 5/01-05-20, в якій просив зняти арешт, який було накладено на все нерухоме майно Товариства на підставі постанови старшого державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у рамках виконавчого провадження 50156458 від 19.08.2016 року.
          Вказану заяву, як свідчать матеріали справи, було отримано 12.05.2020 року, проте відповіді на останню надано не було.
           08.06.2020 року, 19.06.2020 року та 19.07.2020 року позивачем було направлено на адресу відповідача повторні запити, проте відповіді не отримано.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що крім посилань позивача на постанову відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 22.06.2017 року, якою виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", інших доказів існування вказаного документа до суду не надано. Суд зазначив, що він позбавлений можливості перевірити його наявність самостійно у АСВП за відсутності інформації про ідентифікатор доступу. За таких обставин суд дійшов висновку, що факт повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 50156458 не доведено належним чином. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у разі повернення  виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 частини 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" арешт з майна не знімається.           Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Так, згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до ст.44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
Учасники справи мають право:
1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;
2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;
3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;
4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;
5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;
6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
          Згідно ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
В даному випадку, як свідчать матеріали справи,  представник позивача просив суд зобов`язати відповідача зняти арешт з всього майна Науково-виробничого ТОВ "Агро-Інтер", який накладено в рамках виконавчого провадження № 50156458 (номер запису про обтяження: 16002143, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31026969 від 19.08.2016 16:33:26 підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: 50156458 від 19.08.2016), з посиланням на той факт, що постановою відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 22.06.2017р. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", що є підставою для зняття арешту на майно.
У позовній заяві представник позивача навів хронологію та дати прийняття в рамках виконавчого провадження № 50156458  державним виконавцем постанов про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, накладення арешту на грошові кошти позивача, повернення виконавчого документу стягувачеві.
Крім того,  представником позивача зазначено конкретну підставу повернення виконавчого документу стягувачеві, а саме п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказані обставини свідчать про те, що позивач та його представник на час подання позову до суду повністю були обізнані про наявність вказаних документів та про зміст вказаних документів.
Водночас, до суду першої інстанції ні позивачем, ні його представником не було долучено документи вказаного виконавчого провадження, у позовній заяві не було зазначено жодних обґрунтувань щодо неможливості надання таких документів до суду, а також не було заявлено клопотання про витребування таких документів у відповідача.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року, було відкрито провадження в адміністративній справі та зобов`язано відповідача подати суду письмові пояснення щодо позову ( відзив) та всі докази на їх підтвердження, які наявні у відповідача, а також докази скерування відзиву позивачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
На вказану пропозицію суду відповідачем не було надано відзиву та доказів.
Згідно ч.3 ст.242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
В даному випадку, враховуючи обмежений термін розгляду справи, передбачений ст. 287 КАС України, а також не надання позивачем жодних доказів підтвердження  обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, суд першої інстанції був позбавлений можливості повно і всебічно з`ясувати обставини в адміністративній справі.
Зокрема, за відсутності матеріалів виконавчого провадження ВП № 50156458, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити факт повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 50156458, а також підставу повернення виконавчого документу. 
          У апеляційній скарзі позивач зазначив, що на момент звернення з позовом до суду у Товариства були відсутні документи виконавчого провадження №50156458, натомість вподальшому  представником позивача самостійно вжито заходів з метою отримання таких доказів, а саме надіслано запит до ДВС.
Так, зі змісту долученого до апеляційної скарги адвокатського запиту, вбачається, що останній складений 25 вересня 2020 року, тобто після винесення оскаржуваного рішення у справі. 
Вказаний запит було складено та надіслано адвокатом Васюком М.М., який на підставі Договору про надання правової допомоги №32 від 25.09.2020 року  надає правову допомогу позивачу.
Проте, як свідчать матеріали справи, вказаним адвокатом на підставі ордеру від 05.08.2020 року № 1048081 та договору про надання правової допомоги №15  від 31 липня 2020 року також було складено позовну заяву до суду першої інстанції у даній справі та надіслано її до суду 11.08.2020 року.
Подаючи позов до суду, адвокат, як особа, що має юридичну освіту, був обізнаний про вимоги ст.77 КАС України, якою передбачено обов`язок учасників справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Колегія суддів вважає, що при встановленні відсутності у позивача доказів (постанов виконавчого провадження), адвокат мав можливість та час для звернення до відповідача із запитом про надання вказаних документів до винесення ухвали суду про відкриття провадження та до винесення рішення у справі. Крім того, адвокат мав право, передбачене КАС України, щодо заявлення клопотання про витребування додаткових доказів, проте таким правом не скористався.
Згідно ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В даному випадку апелянтом не доведено факт неможливості подання доказів до суду першої інстанції, а тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта в цій частині та докази долучені до апеляційної скарги.
Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 22.06.2017 року) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
У ч.3 ст.37 вказаного Закону ( у вказаній редакції) зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.
Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частиною 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Згідно з частиною 2 цієї ж статті про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження`визначені підстави для зняття арешту з майна.
Так ч. 4 цієї статті визначено підстави, за яких державний виконавець знімає арешт з усього майна або його частини: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині 6    статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
Цей перелік є вичерпним.
У разі виявлення в діях державного виконавця порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом, начальник відповідного органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, виносить постанову про зняття арешту з майна
Згідно частини 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Якщо на майно особи накладено арешт, і воно належить їй на праві власності, то така особа  може звернутися з позовом до суду про зняття арешту з майна. Після розгляду справи, у разі задоволення такого рішення державний виконавець повинен зняти з такого майна арешт не пізніше наступного для, коли йому стало відомо про такі обставини (ч.1 ст.59 Закону № 1404)
Отже, наслідки завершення виконавчого провадження щодо зняття арешту з майна боржника, можуть бути застосовані лише у випадку закінчення виконавчого провадження.
При цьому, у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону, виконавче провадження не вважається закінченим, оскільки законодавцем стягувачу надана можливість повторно пред`явити виконавчий документ до примусового виконання, а державному виконавцю не надано право зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
В даному випадку  виконавче провадження №50154658 не було закінчено, а тому повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна у боржника, не є підставою для зняття арешту з майна боржника Науково - виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Інтер".
А відтак за приписами ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідача відсутні підстави для зняття арешту з майна товариства.
Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
          Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 322 КАС України, суд
                                                  П О С Т А Н О В И В : 
          Апеляційну скаргу Науково-виробничого товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Інтер"  залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
                    
          Головуючий суддя:                                                                     Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                     І.В. Федотов

                                                                                                       Н.М. Єгорова