справа № 756/244/19
головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
провадження № 22-ц/824/13283/2020
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
    01 грудня 2020  року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді           Писаної Т.О.,
суддів                                  Приходька К.П., Журба С.О.
за участі секретаря судового засідання  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Київ від 30 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк "Правекс-Банк", ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК Авістар", Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК Фінтайм Капітал" Касуркін Андрій Борисович, ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,
         В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ "Правекс-Банк", ОСОБА_2 Н.Ю., треті особи: ТОВ "ФК Авістар", ТОВ "ФК Фінтайм Капітал" ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обгрунтування позовних вимог зазначала, що її чоловік ОСОБА_4 є позичальником за договором про відкриття кредитної лінії №781-002/07Ф, укладеного 05 жовтня 2007 року із кредитором - АКБ "Правекс-Банк" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство Комерційний банк "Правекс-Банк", далі ПрАТ КБ "Правекс-Банк", відповідач). У забезпечення виконання зобов`язань позичальником за указаним кредитним договором 09 жовтня 2007 року були укладені тристоронній договір іпотеки кредитора з позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (іпотекодавцями)       №781-002/07Ф та два окремі договори поруки №781-002/07Ф-1 і №781-002/07Ф-2 відповідно з поручителями ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
На підставі договору іпотеки, в іпотеку було передано належне іпотекодавцям майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , що також є предметом цього спору.
У зв`язку з невиконанням боржником ОСОБА_4 кредитних зобов`язань щодо повернення грошових коштів кредитор направив усім вимоги про дострокове повернення кредиту та звернувся до Оболонського районного суду міста Києва про стягнення заборгованості. Заочним рішенням указаного суду від 31 березня 2010 року у справі     №2-884/2010 було задоволено позов АКБ "Правекс-Банк" та стягнуто з позичальника ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 511 355 грн. Заочне рішення набрало чинності, на його виконання видано виконавчий лист та було відкрите виконавче провадження.
Звернення позичальника та поручителів до кредитора з приводу розстрочення виплати боргу частинами по 1500 доларів США було залишено без задоволення, після чого кредитор відступив своє право вимоги ТОВ "ФК`Авістар".
Позивач просила визнати указаний нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26 травня 2017 року, укладений між АКБ "Правекс-Банк", правонаступником якого є відповідач ПрАТ "Правекс-Банк", та ТОВ "ФК`Авістар", за яким первісний кредитор уступив новому кредитору право вимоги до боржників за сумою 1 014 498,17 грн, що перевищує визначену судовим рішенням заборгованість, а тому суперечить положенням ст.ст. 257, 258, 610, 625, 1048, 1050 ЦК України. Указане, як вважає позивач, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
В обгрунтування вимог позову до відповідача ОСОБА_2 позивач зазначає, що ТОВ "ФК`Авістар" відступило право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, у тому числі договором іпотеки, до боржників на користь ТОВ ФК "Фінтайм Капітал", яке потім відступило право вимоги на користь нового кредитора ОСОБА_2 , яка набула право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження. 
Таким чином, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 є останнім набувачем, яким набуто право власності на квартиру після укладення недійсного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26 травня 2017 року, укладеного між АКБ "Правекс-Банк" та ТОВ "ФК`Авістар". Враховуючи наведене позивач просила витребувати спірну квартиру від останнього власника, яка не є стороною недійсного правочину, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України. 
Рішенням Оболонського районного суду міста Київ від 30 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ КБ "Правекс-Банк", ОСОБА_2 , треті особи: ТОВ "ФК Авістар", ТОВ "ФК Фінтайм Капітал" ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду адвокат Юрчик С.В. в інтересах  ОСОБА_1 21 вересня 2020 року звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
У апеляційній скарзі скаржник не погоджується із висновками суду першої інстанції та у доводах апеляційної скарги зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема ст.ст. 512, 625, 1084 ЦК України та висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11.
Так, скаржник зазначає, що первісний кредитор не мав права відступати новому кредитору право вимоги, яке є більшим, ніж встановлено заборгованість у судовому рішенні, яке фактично збільшилось за рахунок нарахування пені та відсотків після припинення строку кредитування та поза межами строків позовної давності, що суперечить положенням Цивільного кодексу України та усталеній судовій практиці, тому такий договір має бути визнаний недійсним. 
Також зазначає, що як наслідок визнання недійсним першого договору про відступлення права вимоги, позичальник та його поручителі мають повернутися до правовідносин з первісним кредитором, а оскільки відповідач ОСОБА_2 не є стороною оспореного договору, тому набута нею у власність спірна квартира підлягає витребуванню у неї.
Також у доводах апеляційної скарги скаржник зазначає, що відповідач ОСОБА_2 набула право вимоги до боржників за фінансовими зобов`язаннями у порушення положень Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки відповідач є фізичною особою та не відноситься до фінансових установ, та що право власності за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстроване без дотримання вимог ч. 1, 3 ст. 33 та ст. 35 Закону України "Про іпотеку".
26 листопада 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката       Підвисоцького В.І., в якому він вказує, що ОСОБА_1 належного обґрунтування підстав недійсності правочину передбачених ст. 215-235, 203 ЦК України не наводить.
Інші відповідачі та треті особи правом на надання відзиву та заперечень не скористались.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Юрчик С.В. доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення Оболонського районного суду міста Київ від 30 липня 2020 року скасувати.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Підвисоцький В.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені, про наявність поважних причин, що унеможливили прибути в судове засідання суд не повідомили.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.
Колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності передбачених ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26 травня 2017 року, укладений між АКБ "Правекс-Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" та витребування на підставі ч. 1 ст. 388 указаного кодексу майна - квартири АДРЕСА_1 від відповідача ОСОБА_2 , як останнього набувача.
Судом встановлено, що 05 жовтня 2007 року між АКБ "ПРАВЕКС-БАНК", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК" (Банк), та ОСОБА_4 (Позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 781-002/07Ф, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредитну лінію в національній валюті для споживчих цілей та оплати страхових платежів з лімітом згідно графіка, строком з 05 жовтня 2007 року до 05 жовтня 2017 року зі сплатою 14,99 % річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк 09 жовтня 2007 року уклав договори поруки: № 781-002/07Ф-1 з ОСОБА_3 (Поручитель) та № 781-002/07Ф-2 з ОСОБА_1 (Поручитель), відповідно до умов яких Поручителі в солідарному порядку несуть відповідальність перед Банком за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором.
Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як майновими поручителями за виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором (Іпотекодавці), 09 жовтня 2007 року укладено договір іпотеки № 781-002/07Ф, відповідно до умов якого Іпотекодавці для забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем за кредитним договором та можливих змін і доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, відшкодування збитків, іншої заборгованості, передають в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Оскільки по кредитному договору виникла прострочена заборгованість, коштів для її погашення ні у позичальника, ні у поручителів не було, банк направив всім боржникам вимоги про дострокове погашення кредиту. Так, як вимоги задоволені не були, банк звернувся до Оболонського районного суду міста Києва за захистом свого порушеного права шляхом дострокового повернення всієї суми кредиту.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 31 березня 2010 року у справі № 2-884/2010 задоволено позов АКБ "Правекс-Банк" до ОСОБА_4 ,     ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення існуючої станом на 22 вересня 2009 року заборгованості за кредитним договором в розмірі 513175 грн 83 коп.
З метою примусового виконання вказаного рішення стягувач пред`явив до ВДВС Оболонського РУЮ виконавчі листи, видані судом 19 липня 2010 року.
Щодо боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ВДВС 19 листопада 2010 року було відкрито виконавчі провадження. Провадження щодо ОСОБА_1 було закінчене і 05 травня 2014 року відкрито знову. Державний виконавець наклав арешт на все майно боржників, включаючи і спірну квартиру.
ОСОБА_4 намагався домовитись із банком, виплачувати останньому по 1500 доларів США протягом одного року, сплативши загалом 15 000 доларів США.
Проте, банк у листі повідомив, що йому така пропозиція не є цікавою та відступив право вимоги новому кредитору.
06 травня 2017 року до ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" перейшло право вимоги по кредитному договору у зв`язку з укладенням між ним та ПАТ КБ "Правекс-Банк" договору факторингу. 
Також, судом встановлено, що 27 жовтня 2017 року ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" свої права вимоги за договором відступлення прав вимог за договором іпотеки відступило новому кредитору, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 01 листопада 2017 року ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" свої права вимоги за договором відступлення прав вимог за договором поруки відступило новому кредитору, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За договором іпотеки №781-002-07Ф, який виданий 09 жовтня 2007 року, квартира АДРЕСА_1 була предметом вимоги іпотекодержателя відносно боржників ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 по рішенню Оболонського районного суду м. Києва про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 781-002/07Ф від 05 жовтня 2007 року у розмірі 513 175,83 грн. Як встановлено з витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно новий кредитор задовольнив свої права вимоги щодо стягнення даного боргу шляхом продажу вищевказаної квартири фізичній особі.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №112171043 від 30 січня 2018 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована 26 грудня 2017 року на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки №781-002/07Ф, серія та номер: 4721, виданий 09 жовтня 2010 року, договору поруки №781-002/07Ф-1, серія та номер: 4722, виданий 09 жовтня 2007 року, договору поруки №781-002/07Ф-2, серія та номер:4723, виданий 09 жовтня 2007 року, договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 754, виданий 27 жовтня 2017 року, договору про відступлення прав вимоги за договором поруки, серія та номер: 769, виданий 01 листопада 2017 року (а.с. 42).
Відповідач ОСОБА_2 набувши прав нового кредитора та іпотекодержателя використала своє право задоволення вимог шляхом оформлення права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, яке передбачене у розділі 3.2.2  договору іпотеки від 09 жовтня 2007 року №781-002/07Ф, а саме, право власності на квартиру  АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 , яке 26 грудня 2017 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 42).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 26 травня 2017 року, який укладений між АКБ "Правекс-Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар", колегія апеляційного суду визнала їх недоведеними з урахуванням наступного.
Звертаючись з цим позовом до суду позивачка просить визнати недійсними договори, стороною яких вона не є.
Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
 У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №910/14255/18.
 Колегія суддів погоджується з висновком суду першої  інстанцій про те,  що позивачкою не було надано будь-яких доказів про порушення її прав при укладенні договору про відступлення права вимоги, а отже, договір є правомірним правочином.
Так, позивачка є поручителем за договором поруки по відношенню до кредитних зобов`язань позичальника та іпотекодавецем, а саме одним із власників переданого в іпотеку майна.
Як убачається із матеріалів справи первісний кредитор АКБ "Правекс-Банк" передав наступному кредитору ТОВ "ФК`Авістар" право вимоги до позивачки як поручителя та іпотекодавця на підставі оспорюваного правочину відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України.
Зміна кредитора у зобов`язанні відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором.
Кредитний договір №781-002/07Ф від 05 жовтня 2007 року, за яким виникли боргові зобов`язання не містить умов, які вимагають отримання згоди боржника на заміну кредитора.
Відповідно до ч. 1 ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Таким чином, укладення оспорюваного договору, укладеного між АКБ "Правекс-Банк" та ТОВ "ФК`Авістар" про відступлення права вимоги, не є перешкодою для заперечення боржниками, у тому числі позивачкою як поручителем та іпотекодавцем, проти розміру заборгованості. У разі звернення нового кредитора з вимогою про сплату боргу, боржник має право доводити безпідставне нарахування сум, за рахунок яких було збільшено загальну суму кредиторського боргу, шляхом надання доказів сплати заборгованості та/або наведення власного розрахунку боргу.
З огляду на наведене, суд вважає, що в даному випадку зміна кредитора у зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги, жодним чином не спричинила порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів позивача.
Враховуючи наведене колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність підстав для визнання оспореного правочину недійсним, стороною якого позивачка не є, оскільки її права цим правочином не порушуються.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для витребування майна - предмета іпотеки - від відповідача ОСОБА_2 відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, колегія апеляційного суду визнала їх також безпідставними враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Разом з тим, спірна квартира відповідачем ОСОБА_2 не була придбана у первісних кредиторів, які були лише іпотекодержателями, у зв`язку з чим не набували право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору.
Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 указаного закону право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, має не іпотекодержатель, а іпотекодавець, якщо інше не встановлено цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням уповному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Відповідно до частини першої та третьої статті 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку
Отже, уступаючи право вимоги до боржників за оспорюваним у цьому спорі правочином первісний кредитор не набував та не передавав наступним кредиторам право власності на предмет іпотеки, а передавав лише право вимоги, у тому числі право задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки. Після переходу права вимоги від первісного кредитора предмет іпотеки залишався у володінні та користуванні позивачки та членів її сім`ї.
Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Як убачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 скористалася наведеним у Законі та передбаченим умовами договору іпотеки правом на задоволення кредиторських вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження.
У доводах апеляційної скарги представник позивачки указує, що відповідач   ОСОБА_2 зареєструвала право власності на предмет іпотеки з порушенням положень ст. 35 Закону України "Про іпотеку" разом з тим, позов не містить вимог про визнання недійсною відповідної реєстрації права власності з наведених підстав.
Відтак, указані доводи не можуть бути враховані при вирішенні цього спору, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України  в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Також не були предметом позову, а відтак не можуть бути предметом перевірки судом апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги щодо набуття відповідачем ОСОБА_2 як фізичною особою - кредитором права вимоги за кредитним договором до боржників, оскільки договір, за яким відповідач набула це право від ТОВ ФК "Фінтайм Капітал" (третього кредитора) не оскаржений. Обставини щодо недійсності відповідного договору без його оскарження не можуть бути встановлені у цьому спорі, оскільки згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Інших доводів у спростування висновків суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм права апеляційна скарга не містить. Не містить апеляційна скарга також доводів щодо порушення норм процесуального права, наслідком яких є обов`язкове скасування судового рішення згідно із ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та відповідні порушення не були встановлені судом апеляційної інстанції. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для відшкодування скаржнику судових витрат немає.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Київ від 30 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий                                                                                Т.О. Писана

Судді                                                                                             К.П. Приходько

                                                                                                       С.О. Журба