КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
Справа № 761/4844/20	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8696/2020	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
22 вересня  2020  року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Семенюк Т.А
Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
при секретарі - Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.,-
 
В С ТА Н О В И В :
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. 
В обґрунтування зазначила, що на підставі ордеру №1768, виданого 4 жовтня 1989 року Дніпровською районною радою народних депутатів, їй на сім`ю у складі 4-х осіб було надано службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 1 липня 2016 року надана їй квартира  була виключена зі складу службових. 
2 серпня 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про приватизацію цієї квартири, у якій на той час були зареєстровані і проживали 4 особи: вона, її чоловік, донька та син, які відмовилися від участі у приватизації і не заперечували проти приватизації квартири тільки позивачем. 
Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017року №43-1048, їй було відмовлено у приватизації вказаної квартири. 
Вважаючи своє право порушеним, ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017року №43-1048, а також зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію передати їй у власність шляхом приватизації спірну квартиру. Покласти на відповідача витрати про сплаті судового збору.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ненадання вірної оцінки доказам наданим позивачем, не вставлення фактів, які мають суттєве значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову не навів належним чином мотивів з яких вважав позовні вимоги необґрунтованими. 
Відмовляючи у позові, суд не взяв до уваги те, що чоловік позивача та її діти не відмовилися від приватизації на її користь, а відмовилися від участі у приватизації та не заперечували від здійснення приватизації квартири позивачкою. Суд не взяв до уваги, що чинне законодавство не зобов`язує громадян приватизувати житло, однією з умов приватизації є згода між членами сім`ї, а не їх спільна участь в приватизації.
Вказала, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції помилково вважав, що відмова від приватизації житла з метою в подальшому використати своє право для приватизації іншого житла чинним законодавством заборонена. 
Вважає, що суд безпідставно зазначив у рішенні, що реалізація права позивача на приватизацію без участі інших осіб порушить їх право на користування квартирою, оскільки це повністю суперечить ч.1 ст. 7 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 
На думку позивача, суд не з`ясував та не встановив дійсних обставин справи щодо втрати ОСОБА_6 права на користування спірною квартирою, обставин справи щодо проживання у спірній квартирі малолітніх дітей та помилково взяв до уваги акт обстеження умов проживання від 24 березня 2017 року, разом з тим суд не взяв до уваги доводи позивача про те, що малолітні діти не проживали і не проживають у квартирі, вони мають інше постійне  місце проживання.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року прийнято до провадження та призначено справу до розгляду. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити  її з викладених підстав.
Відповідач, надіслав заяву в якій просить розглянути справу без участі представника Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. 
Третя особа , ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу, просила справу розглянути у її відсутності.
Судом апеляційного суду залучено для участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 4 жовтня 1989 року виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів Зацепіній Т.В. видано ордер № 1768 на право заняття службової трикімнатної квартири, загальною площею 49.1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на сім`ю з 4-х осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_4 (син).
Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 липня 2016 року надана їй квартира була виключена зі складу службових.
02 серпня 2017 року позивач звернулася до відповідача із заявою про приватизацію спірної квартири, у якій на той час були зареєстровані і проживали 4 особи: ОСОБА_1 , її чоловік, донька та син, які відмовилися від участі у приватизації і не заперечували проти приватизації квартири тільки позивачем.
Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017 року № 43-1048 ОСОБА_1 було відмовлено у приватизації вказаної квартири, оскільки заяви про відмову від участі в приватизації на користь інших членів сім`ї не передбачені чинним законодавством. Крім того, органами опіки та піклування встановлено, що у вищевказаній квартирі постійно проживають малолітні діти: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Отже, батьками малолітніх дітей свідомо здійснено зняття з реєстрації місця постійного проживання дітей з метою невключення малолітніх дітей до довідки про склад сім`ї та займані приміщення, необхідної для приватизації квартири, чим порушено права малолітніх дітей на приватизацію квартири. Також в рішенні Органу приватизації № 43-1048 зазначено, що ОСОБА_2 (невістка позивача), яка вибула з місця реєстрації 12 червня 2017 року вважається такою, що тимчасово відсутня в спірній квартирі.
Як вбачається з матеріалів справи, - повідомлення про реєстрацію проживання дитини/дітей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком     ОСОБА_12 зареєстровані за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_2 .
22 грудня 2016 року іншими зареєстрованими на той час у вищевказаній квартирі особами - ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ,   ОСОБА_4 складено нотаріально посвідчені заяви, згідно з якими останні заявляли, що вони не заперечують проти приватизації вищевказаної квартири ОСОБА_1 та підтвердили, що не брали участі у приватизації жодного з об`єктів державного житлового фонду.
Згідно з довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 26 липня 2017 року № 1873 у квартирі АДРЕСА_3 постійно проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - чоловік, ОСОБА_7 - донька, ОСОБА_4 - син. 
З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що вона 12 червня 2017 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  орган приватизації діяв на підставі та в межах наданих йому повноважень, а також у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.
Відповідно до статей 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Вважаючи відмову відповідача в проведенні приватизації квартири порушенням своїх прав на житло, ОСОБА_1 просила її позов задовольнити, визнати відмову в приватизації спірної квартири незаконною та зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме - передати їй у власність шляхом приватизації спірну квартиру.
У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).
З  матеріалів справи вбачається, що позивач та члени її сім`ї проживають у спірній квартирі на законних підставах, крім ОСОБА_1 , відповідно до нотаріально посвідчених заяв членів сім`ї на спірну житлову площу ніхто не претендує.
Як вбачається з нотаріально засвідчених заяв, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовились від участі у приватизації спірної кватири та не заперечували проти приватизації зазначеної квартири ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 12-14). 
Також судом встановлено, що звертаючись із заявою від 3 грудня 
2016 року до органу приватизації,  ОСОБА_1 додала довідку про склад сім`ї та документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла.
Відмовляючи позивачу у приватизації квартири, орган приватизації зауважень щодо доданих до заяви ОСОБА_1 документів не зазначив.
Разом з тим, підставою відмови у здійсненні приватизації, відповідач зазначив, зокрема, відсутність у чинному законодавстві можливості відмовитися учасником приватизації від участі у приватизації на користь інших членів сім`ї.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.
Проте, всупереч вказаним вимогам закону,  відповідач у своєму рішенні № 43-1048 не зазначив, якою саме правовою нормою визначено заборону учасникам приватизації, розпоряджуючись своїм правом на приватизацію, відмовитися від участі у приватизації на користь інших членів сім`ї. Також орган приватизації не зазначив норму права, якою передбачено підставу для відмови мешканцям квартири у приватизації займаного ними житла з вказаної вище підстави.
Крім того, у рішенні про відмову у приватизації житла зазначено, що ОСОБА_2 , яка вибула з місця реєстрації 12 червня 2017 року, вважається тимчасово відсутньою.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 12 червня 2017 року знята з реєстрації місця проживання у АДРЕСА_1 , та зареєстрована у АДРЕСА_4 (т. 1, а.с.21-23).
Крім того, як вбачається з заяв ОСОБА_2 , вона просила позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі та здійснювати розгляд справи за її відсутності.
Також, відмовляючи у приватизації житла, відповідачем зазначено, що будуть порушені права малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Проте, як вбачається  матеріалів справи та пояснено ОСОБА_5 ,  відповідно до повідомлення про реєстрацію місця проживання дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 жовтня 2016 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстровані разом з батьком ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_2 .
З копії акта обстеження умов проживання дитини Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 03 серпня 2017 року, вбачається, що діти ОСОБА_9 та  ОСОБА_10 проживають разом з батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_12 за адресою: квартира АДРЕСА_5 . 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017 року № 43-1048 про відмову у приватизації ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 прийняте без урахування норм законодавства і порушує її право на отримання житла у власність, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.
Разом  цим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про зобов`язання Дніпровську районну в м. Києві адміністрацію передати ОСОБА_1 у власність шляхом приватизації квартири АДРЕСА_3 задоволенню не підлягають, оскільки суд не може підміняти інший орган державної влади або місцевого самоврядування, перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цих органів.
Враховуючи, що позивачкою при зверненні до  Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації подана заява та пакет документів щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 та відсутністю зауважень щодо наданих документів, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати Орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації повторно розглянути  заяву ОСОБА_1 про приватизацію нею квартири АДРЕСА_3 .
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 
                                                      
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року  скасувати, прийняти нову постанову наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Органу приватизації житла Дніпровської у м. Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017 року № 43-1048 про відмову ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_3 визнати незаконним.
Зобов`язати Орган приватизації житла Дніпровської у м. Києві державної адміністрації  повторно розглянути  заяву ОСОБА_1 про приватизацію нею квартири АДРЕСА_3 .
 В решті позову відмовити.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлений 25 вересня 2020 року.
 
Головуючий 
 
Судді