П О С Т А Н О В А
                                   І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
09 грудня 2020року                                                                                             м. Київ
         
 Справа № 369/9522/18
 Провадження: № 22-ц/824/9756/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,
секретар Гулієв М.Д.о,
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С.,
у справі за позовом Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк", до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зобов`язання забезпечити вільний доступ до приміщення,
  
                                                 в с т а н о в и в :
 
У серпні 2018 року АТ "Укрсоцбанк" звернулось до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 16.09.2008 року між АТ КБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 007/726525-КR. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 16.09.2008 року між АТ КБ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_4 було укладено та нотаріально посвідчено іпотечний договір № 007/726529-Ю, зареєстрований в реєстрі за № 7097, предметом якого є житловий будинок, загальною площею 611, 10 кв.м. та жилою площею 234,20 кв.м., альтанка літ. Б, огорожа № 1-3, вимощення № 4, колодязь № 1, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору банк звернувся до суду із відповідним позовом. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2011 року звернуто  стягнення на предмет іпотеки, а саме на спірний будинок. На примусове виконання було видано виконавчий лист. При примусовому виконанні вказаного виконавчого листа головним державним виконавцем відділу  примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області Перепелицею А.В. на підставі заяви ПАТ "Укрсоцбанк" від 14.05.2018 року про виявлення бажання придбати предмет іпотеки за початковою  ціною шляхом заліку забезпечених вимог в рахунок ціни майна, винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та видано акт держаного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, оскільки вказане майно на третіх електронних торгах не було реалізовано у зв`язку із відсутністю від учасників цінової пропозиції. 18.06.2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. ПАТ "Укрсоцбанк" видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок, відповідно до якого ПАТ "Укрсоцбанк" зареєструвало право власності у Державному реєстрі речових прав. Проте, з листа відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради позивачу стало відомо про те, що у спірному будинку зареєстровані відповідачі. На адресу відповідачів позивачем було направлено цінний лист з вимогою про виселення та зняття з реєстрації. Проте, вказана вимога була проігнорована відповідачами. Подальше користування відповідачами житловим будинком, що належить на праві власності ПАТ "Укрсоцбанк", та відмова їх добровільно звільнити помешкання, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, а тому, банк просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у праві користування майном ПАТ "Укрсоцбанк" шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з житлового будинку; зобов`язати відповідачів та третіх осіб забезпечити вільний доступ до спірного житлового приміщення; стягнути з відповідачів судові витрати.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області  24 жовтня 2019 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселено  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3   на користь АТ «Укрсоцбанк» сплачений судовий збір у розмірі 3 524 грн в рівних частинах.
В решті позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що дане рішення прийняте з істотними порушеннями норм права, просила скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ПАТ "Укрсоцбанк" набуло право власності на будинок у відповідності до положень ч. 8 ст. 61 ЗУ "Про виконавче провадження" - залишення за стягувачем майна, яке не було реалізовано на електронних торгах, а не в порядку, визначеному положеннями ЗУ "Про іпотеку". При цьому, набуваючи право власності на будинок, банк володів інформацією про обтяження будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника будинку. Отже, на її думку, банк міг передбачити характер та вагу обтяження майбутньої нерухомості. Передача спірного будинку в іпотеку попереднім власником, членами сім'ї якого є відповідачі, поставило під загрозу соціальний статус останніх, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким користувалися останні 12 років. Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі, і колишніх. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ "Альфа-Банк" Супряга С.О. вказував про те, що позичальник ОСОБА_4 , передаючи 16.08.2009 року будинок в іпотеку, придбану за кредитні кошти, знав та повинен був знати про те, що у разі невиконання кредитного зобов`язання і реалізації іпотекодержателем цього майна він втратить статус власника та буде зобов`язаний виселитися разом із своєю сім`єю з будинку відповідно до положень ст. 40 ЗУ "Про іпотеку". Також зазначає, що інформація про реєстрацію  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у будинку за адресою:  АДРЕСА_1 з 02.06.2009 року не знайшла свого підтвердження від органів, які наразі здійснюють або раніше здійснювали реєстрацію місця проживання та зняття з реєстрації з місця проживання фізичних осіб. Відповідачами здійснено реєстрацію свого проживання в будинку, який є предметом іпотеки, вже після опису та арешту заставного майна та передачі його на примусову реалізацію в межах виконавчого провадження, а саме в грудні 2017 року, тобто, через 8 років з моменту укладання договору іпотеки. 
В  судовому засіданні адвокат Філіпенко О.В.  в інтересах ОСОБА_1 , яка також дії в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, та просила її задовольнити.
Адвокат Супряга С.О. в інтересах АТ «Альфа банк» заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 вересня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» (далі - банк), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 007/726525-KR. 
Відповідно до умов договору банк надав відповідачу кредит в розмірі 613 000 доларів США з цільовим призначенням: на купівлю нерухомості, а саме житлового будинку, загальною площею 611, 10 кв.м., що знаходиться за адресою:   АДРЕСА_1 .
У цей же день в рахунок забезпечення виконання умов основного договору між банком та ОСОБА_4  було укладено договір іпотеки № 007/7265529-Ю, зареєстрований в реєстрі за № 7097, згідно якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, позначений на плані літерою «А», загальною площею 611, 10 кв.м., біля житлового будинку є альтанка літ. Б, огорожа № 1-3, вимощення № 4, колодязь № 1, що знаходиться за адресою:    АДРЕСА_1 .
На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області  від 10.02.2011 року судом видано виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок, загальною площею 611,10 кв.м., жилою площею 234, 20 кв. м., альтанку, огорожу, вимощення, колодязь, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
При примусовому виконанні виконавчого листа, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Київській області Перепелицею А.В. на підставі заяви ПАТ«Укрсоцбанк» від 04.05.2018 року про виявлення бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку забезпечених вимог в рахунок ціни майна винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та видано Акт № 40834910 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, оскільки вказане майно на третіх електронних торгах не було реалізоване за відсутності цінової пропозиції від учасників.
18 червня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. видано свідоцтво про право власності на майно, що зареєстровано в реєстрі за № 3260, згідно якого ПАТ «Укрсоцбанк» належить на праві власності майно, а саме:житловий будинок літера «А», загальною площею - 611, 10 кв.м., жилою площею 234, 20 кв.м., літера «Б» - альтанка, № 1-3 - огорожа, № 4 - вимощення, № 1 - колодязь, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного свідоцтва, 18 червня 2018 року за ПАТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Згідно відповіді відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько - Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за вих. № 413 від 26 березня 2018 року, станом на 26.03.2018 року за адресою: АДРЕСА_1  зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,з 02.06.2009 року.
26 червня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу відповідачів цінним листом з описом вкладення направлено вимогу про виселення та зняття з реєстрації за вих. № 12.1-02/37-18205 від 26.06.2018 року, яка отримана відповідачами 03.07.2018 року.
Однак, станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою відповідачі продовжують користуватися нерухомим майном позивача.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як власник спірного майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, у тому числі, шляхом визнання колишнього власника та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому дійшов висновку, що відповідачів слід визнатитакими, що втратили право такого користування.Ураховуючи, що відповідачі не бажають добровільно виселитись з займаного приміщення, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги про виселення. При цьому, відмовляючи в задоволенні вимог позивача щодо зобов`язання відповідачів та третіх осіб забезпечити вільний доступ до жилого приміщення виходив із того, що вказана вимога є передчасною та такою що не підтверджена належними та допустимими доказами вчинення відповідачами чи іншими третіми особами дій, спрямованих на здійснення перешкод власнику у вільному доступі до спірного житлового приміщення.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 26 листопада 2019 року заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про заміну сторони правонаступником задоволено. Замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника «АТ «Альфа банк».
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом частини 2 статті 40 Закону України та частини 3 статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, частина 2 статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Такий висновок висловлений у постановах Верховного Суду Українивід 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Великої ПалатиВерховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 61-317цс18).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У справі, що переглядається, новий власник(банк), не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, та члени його сім`ї  відмовляються виселятися з нього.
З усталеної практики Верховного Суду вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого жилого приміщення.
Згідно  рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року,  будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у статті 2 ЦПК України, згідно із частиною другою, якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто,визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
В постановах Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, зокрема, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР.
 Зазначено, що частина 2 статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. 
З таким висновком погодились і Верховний Суд у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 381/4426/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 310/7320/16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.
Отже, визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для вирішення цієї справи та правильного застосування статті 109 ЖК Української РСР.
За змістом частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Зазначеній нормі кореспондує частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Таким чином, право наймача чи члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням (сервітут) виникає лише за наявності права власності на будинок особи, членами сім`ї якого вони є, з припиненням права власності такої особи, втрачається і право користування житловим приміщенням членів сім`ї, наймачів.
Зазначена правова позиція висловленаВерховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, яка є сталою у судовій практиці.
Як убачається із змісту договорів кредиту та іпотеки, кошти ОСОБА_4 позичались саме на придбання вказаного будинку. При цьому, іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав вимоги інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Також іпотекодавець без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього  договору, не може відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду користування.
Право власності   ОСОБА_5  на нерухоме майно, а самебудинок     АДРЕСА_1 , припинилося внаслідок звернення стягнення на заставне майно в порядку примусового виконання судового рішення. Позивач у встановленому законом порядку набув право власності на зазначене нерухоме майно.
Отже, банк як власник спірного майнамає право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, у тому числі, шляхом визнання колишнього власника та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про  задоволення вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування та виселення без надання їм іншого жилого приміщення відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР  є правильним.
Правильними є і висновки суду першої інстанції про передчасність вимог банку щодо зобов`язання відповідачів та третіх осіб забезпечити вільний  доступ до житлового приміщення. Вчинення відповідачами будь-яких дій, якими останні перешкоджають банку у доступі до будинку, позивачем не доведено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправомірності набуття банком права власності на предмет іпотеки,  колегія суддів виходить із  того, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області №369/9379/18 від 10 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області, Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьов І.С., про визнання недійсним та скасування постанови та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, скасування рішення приватного нотаріуса відмовлено, тобто, в окремому суловому провадження підтверджена правомірність такого набуття.
Також не можуть бути взяті до уваги доводи скаржника щодо необхідності надання відповідачам іншого житла з огляду на те, що частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, однак винятком є виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Як зазначено вище, ОСОБА_4 , підписуючи договори кредиту та іпотеки, був обізнаний  про те, що у разі невиконання кредитного зобов`язання та, як наслідок, реалізації іпотекодержателем придбаного за позичені кошти майна, він втратить статус власника та буде зобов`язаний виселитись разом зі своєю сім`єю з будинку на підставі ст. 40 ЗУ «Про іпотеку».
Помилковими є також судження скаржника про те, що банк, набуваючи право власності на будинок, володів інформацією про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири, проте не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів. В даному випадку банк, який є іпотекодержателем спірного майна, набув його у власність через неможливість реалізації будинку в рамках виконавчого провадження, тобто, фактично залишив його за собою. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми процесуального матеріального чи/або неправильно застосовані норми матеріального  права, є  повторенням правової позиції відповідача, яка викладена в заяві про перегляд заочного рішення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року  слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1   - без задоволення.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року. 

 
Головуючий                                                                                  Т.О. Невідома

Судді                                                                                              А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко