ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/29413/19	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/789/20 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 311000000   	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
представників сторін Кучмія М.Я., Ярмусь В.Д.   

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу акціонерного товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2020 року (ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 24 червня 2020) у цивільній справі № 607/29413/19 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:
       В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом.
       В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 вказала на те, що вона працювала охоронником відділу охорони АТ “Тернопільський радіозавод “Оріон”. 25 лютого 2019 року її було звільнено роботодавцем із займаної посади на підставі поданої нею заяви, за власним бажанням. Однак, відповідачем не було проведено із нею повного розрахунку при звільненні, не виплачено їй усі належні суми, а тому заборгованість по заробітній платі станом на 14.11.2019 року становить 36602 грн. 66 коп., а також 2568 грн. компенсації за невикористану відпустку. У зв`язку з наведеним, просила стягнути з відповідача на свою користь 36602,66 грн. заборгованість по заробітній платі та 2568 грн. компенсацію за невикористану відпустку.
       28.02.2020 року позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути 36 602 грн. 66 коп. заборгованості по заробітній платі, 2568,00 грн. компенсації за невикористану відпустку та 86338,62 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
       11.06.2020 року судом у даній справі винесено ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку із добровільною виплатою їх відповідачем під час розгляду даної справи та відмовою позивача від позову в цій частині.
       19.06.2020 року представник позивача подав заяву відповідно до якої уточнив вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до якої просив стягнути 109 031,48 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за 458 днів за період з 25.02.2019р. по 27.05.2020р.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
       Стягнуто з АТ “Тернопільський радіозавод “Оріон” в користь ОСОБА_1 74630 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
       В решті позовних вимог, відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
       Не погодившись з вказаним позовом АТ “Тернопільський радіозавод “Оріон” подало апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невірне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
       Вказує, що судом не враховано вимог Закону України “Про судовий збір” при прийнятті позовної заяви та збільшенні позовних вимог, оскільки пред`явлений позов не підпадає під пільгову категорію позовів за які не сплачується судовий збір і позивач не навів підстав для його звільнення від сплати судового збору.
       Зазначає, що під час розгляду справи судом не застосовано принципу співмірності, розумності, справедливості та пропорційності та не зменшено розмір відшкодування виходячи з розміру майнових втрат позивача.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача апеляційну скаргу заперечив та вказав, що суд першої інстанції врахував усі обставини справи та баланс інтересів сторін і частково задовольнив позов.
       В судовому представник відповідача подану апеляційну скаргу підтримав і зіслався на доводи викладені в ній. Додатково пояснив, що на час звільнення позивача з роботи товариство не працювало, заборгованість по заробітній платі перед працівниками становила десять мільйонів гривень, а після зміни власника товариства і керівництва, товариство розпочало роботу. Після отримання товариством замовлень звільненим працівникам та діючим працівникам була повністю виплачена заробітна плата.
       Представник позивача апеляційну скаргу заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
       Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала охоронником в АТ “Тернопільський радіозавод “Оріон” та 25 лютого 2019 року її було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України згідно наказу №13 від 25.02.2019 року, тобто за власним бажанням та розірванням у зв`язку із цим трудового договору.
       При звільненні ОСОБА_1 була не виплачена заробітна плата в розмірі 36602,66 грн. Вказана сума була виплачена відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції 28.05.2020 року.
       Згідно довідки АТ “Тернопільський радіозавод “Оріон” №310/2556 від 11.06.2020 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2019 року становила 239,20 грн., за лютий 2019 року 236,92 грн.
       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством гарантовано своєчасну виплату працівникові заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні, а тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 74 630,40 грн.
       Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанці, виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
       За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
       Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. 
       Згідно розрахунку суду першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25.02.2019 року (день звільнення позивача) по 28.05.2020 рік (день виплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку) становить 239,20 (сума середньоденного заробітку)* 312 (кількість робочих днів)= 74 630,40 грн.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з проведеними розрахунками суду першої інстанції, такі розрахунки сторонами не оспорюються.
       Однак, судом першої інстанції не враховано те, що суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено висновок, що «суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 
       - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
       - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
       - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 
       - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
       Велика Палата у вказаній постанові вказала, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2019 – 2020 рік можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. 
       Колегія суддів, враховуючи те, що позивачці при звільненні було недоплачено 36602,66 грн, а сума затримки за період з 25.02.2019 року по 28.05.2020 року становить 74 630,40 грн., вважає за необхідне застосувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та співмірності при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, аксіому цивільного судочинства, що справедливість має перевагу над строгим розумінням права.
       Колегією суддів враховується також та обставина, що на момент виникнення заборгованості товариство було неплатоспроможним та існувала велика заборгованість по заробітній платі, що представником позивача не заперечувалося.
       Вказані обставини характеризують умови в яких перебувало підприємство на момент виникнення заборгованості та ступінь вини підприємства у виникненні такої заборгованості
       На підставі наведеного колегія суддів вважає за необхідне зменшити суму стягнення з 74630 грн 40 коп. до 20000 грн, оскільки така сума буде відповідати встановленим обставинам та вищенаведеним принципам.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
       Відповідно до ст. 376 ч.1 п. 3 ЦПК України - підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
       Керуючись ст. 141 ЦПК України, ставками щодо сплати судового збору згідно вимог Закону України “Про судовий збір” та враховуючи суму, яка підлягає до стягнення, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для здійснення перерозподілу судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Тернопільський радіозавод "Оріон" задовольнити частково.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2020 року змінити, зменшивши суму стягнення з 74630 грн 40 коп. до 20000 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
       Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Гірський Б.О.

                                                                               Ходоровський М.В.