Справа № 127/31331/19
Провадження № 22-ц/801/1824/2020
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року	Справа № 127/31331/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М., 
суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,
за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року, постановлену суддею Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О.,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договорів, стягнення коштів в якості відшкодуванні збитків.
В ході розгляду справи позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про закриття провадження у справі, оскільки відповідачем було повернуто позивачу всі кошти, тобто відшкодовано збитки. Також зазначив, що наслідки закриття провадження у справі йому відомі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року клопотання позивача задоволено, провадження у зазначеній справі закрито з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь держави 1536,80 грн. судового збору.
Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить її скасувати в частині стягнення судового збору та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог в цій частині.
В якості основного доводу скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку та не дав належної оцінки усім доказам у справі, а відтак безпідставно стягнув судові витрати. Вказує, що  позивач не сплачував судовий збір за подачу позову до суду, оскільки звільнений від сплати на підставі ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та заяв про компенсацію судових витрат не подавав. Крім того, суд не врахував заперечення відповідача щодо застосування ст. 142 ЦПК України.
Оскільки відповідач оскаржує ухвалу в частині вирішення питання судових витрат, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість даного рішення лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В іншій частині ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам ухвала суду не відповідає.
Суд першої інстанції стягуючи із відповідача на користь держави судові витрати, свій висновок мотивував тим, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, тому суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Оскільки позивач у справі не сплатив судовий збір, представник позивача не підтримав позов, внаслідок задоволення відповідачем вимог після пред`явлення позову, а витрати понесла держава, тому підлягає до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1536,80 грн.
Однак з таким висновком апеляційний суд не погоджується.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 142 ЦПК України визначено розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
За змістом ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Судом встановлено, що звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, позивач ОСОБА_2 заявляв вимоги про розірвання договорів та стягнення коштів, в якості відшкодуванні збитків щодо несвоєчасного виконання укладених договорів.
31.08.2020 представник позивача - адвокат Грабік М.С. подав до суду заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки відповідач повністю розрахувався із позивачем по договору замовлення. Також зазначив, що наслідки закриття провадження у справі позивачу відомі (а.с. 116).
Як вбачається із матеріалів справи позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто ОСОБА_2 судовий збір не сплачувався.
П.п. 1,2 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача.
Однак судовий спір фактично судом не вирішувався, так як сторони досягли згоди у попередньому судовому засіданні.
Апеляційний суд наголошує на тому, що позивач відмовився від позову, при цьому заяв про стягнення судових витрат не заявляв, тобто у ОСОБА_2 були відсутні претензії щодо судових витрат до відповідача.
Крім того, представник відповідача подала письмові пояснення щодо судових витрат, в яких зазначила, що відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, ч.3 ст. 142 ЦПК України судовий спір фактично судом не вирішувався, а позивач відмовився від позову, тому судові витрати відповідачем не відшкодовуються (а.с. 117-118). 
На що суд першої інстанції не звернув уваги.
З викладеного випливає, що суд формально підійшов до вирішення питання щодо розподілу судових витрат, не повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення питання.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції застосував норму ЦПК України, яка не передбачає стягнення судового збору з відповідача на користь держави.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскаржувана ухвала в частині стягнення судових витрат в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, в решті залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 379, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року в частині стягнення судового збору скасувати.
В решті ухвалу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 06 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                        М. М. Якименко
Судді:                                                             О.В. Ковальчук
                                                                               О.С. Панасюк