КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи: 759/219/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11825/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Бабич Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В. 
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 05 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,
                  секретар - Шепель К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2   про звернення стягнення на предмет іпотеки, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення  Святошинського районного суду м. Києва від  07 липня  2020  року, 
 
встановив:
у січні 2019 року позивач (назву було перейменовано з ВАТ «Універсал Банк» 22.06.2009 рішенням загальних зборів акціонерів)  звернувся до суду з позовом, в якому просив  звернути стягнення в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором №052-2008-009 від 09.01.2008  в розмірі 121 422, 47  швейцарських франка на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною у розмірі 1 211 900 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року позов було задоволено частково - в рахунок часткового погашення вказаного розміру заборгованості за Кредитним договором №052-2008-009 від 09.01.2008 було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна при проведення виконавчих дій. Виконання рішення суду в частині погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки було відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів  іноземній валюті». Вирішено питання про стягнення судового збору з кожного з відповідачів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_4    (змінила прізвище з ОСОБА_4 в зв`язку з реєстрацією шлюбу 27.06.2008) подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити  нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення   представника позивача -   та представників ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що між ним та ОСОБА_1 09.01.2008 було укладено Кредитний договір №052-2008-009, за умовами якого позичальник отримав на строк до 01.01.2028 кредит в  сумі 109 783 швейцарських франків зі сплатою процентів у розмірі 10,45% річних. За користування кредитом понад встановлений Кредитним договором строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 31,35% річних. Банк виконав умов договору щодо надання кредитних коштів, однак ОСОБА_1 лише частково дотримувався взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 121 422,47 швейцарських франків, яка складається із заборгованості за кредитом - 63 720,61 швейцарських франків, відсотків -  54 787,80 швейцарських франків, підвищених відсотків - 2 914,06 швейцарських франків. Оскільки на забезпечення виконання цього договору, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 того ж дня було укладено Договір іпотеки, предметом якого є кв. АДРЕСА_1 , позивач просив в рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на вказану квартиру шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною у розмірі 1 211 900 грн. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від  07 липня 2020 року позов було задоволено частково - в рахунок часткового погашення вказаного розміру заборгованості за Кредитним договором №052-2008-009 від 09.01.2008  було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна при проведення виконавчих дій.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з факту порушення ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань щодо внесення щомісячних платежів на сплату тіла кредиту та відсотків за ним, в результаті чого утворилась заборгованість в загальній сумі 121 422,47 швейцарських франків. Оскільки основне зобов`язання було забезпечено іпотекою, суд задовольнив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною не нижче за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором в означений спосіб є законним та обґрунтованим. 
Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права.
Відповідно до чч. 1 та 2  статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За ч. 1  статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
В ч. 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1  статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до ч. 1  статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
В чч. 1 та 2  статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Положеннями кредитного договору передбачено, що при порушенні умов, передбачених пунктом 5.1.9 цього договору, та/або у випадках в яких чинним законодавством України передбачено право дострокової вимоги виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, установлених пунктами 3.1 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому цим пунктом цього договору.
В п. 5.2. Договору іпотеки сторони погодили, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього Договору (у разі порушення будь-якого основного зобов`язання, що забезпечене іпотекою за цим Договором та/або будь-якого зобов`язання іпотекодавців за цим Договором та/або в інших випадках відповідно до законодавства України), іпотекодержатель надсилає  рекомендованим листом іпотекодавцям повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні зазначається який із способів задоволення вимог іпотккодержателя, що передбачені вимогами Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотеко держателем для задоволення своїх вимог. 
Сторони в п. 8.1 Кредитного договору досягли згоди, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього Договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього Договору. 
Відповідно до  умов  кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк позивач,  скористався своїм правом вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася невиплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України,  шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.
У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми кредиту, передбачена ч. 1  статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що банк, пред`явивши  22.03.017  шляхом направлення поштовим зв`язком  вимог до боржника та іпотекодавця про повернення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором та змінив строк виконання основного зобов`язання в повному обсязі. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12).
Тому сума заборгованості має бути зменшена за рахунок зміни періоду нарахування відсотків з початку виникнення заборгованості до дня, який був визначений кредитором для дострокового погашення всієї суми кредиту - на 61-й день від 22.03.2017. Таким чином сума заборгованості за відсотками буде становити 43 389,86 швейцарських франків, а загальна заборгованість за Кредитним договором - 109 987,54 швейцарських франків. 
Факт неотримання апелянтом вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором також не може бути підставою для відмови  у задоволенні заявленої позивачем вимоги, оскільки відповідно до п. 9.7. Кредитного договору сторони зобов`язані вчасно та з урахуванням п. 5.3.6. цього Договору повідомляти одна одну про зміну адреси, місця проживання, номерів телефонів, всі інші зміни, які здатні вплинути на реалізацію Договору та виконання зобов`язань за ним. 
В п. 6.9. Договору іпотеки також  передбачено, що уклавши цей Договір, іпотекодавці підтверджують, що погоджуються отримувати від іпотекодержателя (його уповноважених осіб) інформацію про факти невиконання зобов`язань іпотекодавцями за цим Договором та/або зобов`язань боржника за основним договором, якими обумовлюють основне зобов`язання, про розмір існуючої заборгованості за цим договором та про строки і умови погашення такої заборгованості, про зміну умов обслуговування клієнтів іпотеко держателя, та його нові послуги, тощо, шляхом направлення іпотекодавцям відповідних повідомлень засобами зв`язку, зокрема, поштою (в тому числі електронною поштою) за адресою іпотекодавців, вказаною  цьому договорі, та/або на номер мобільного телефону іпотекодавців та/або на автовідповідач телефону, тощо.
В п. 2.4.6 Договору іпотеки сторони погодили обов`язок іпотекодавців повідомити іпотекодержателя  про зміну місця своєї реєстрації та/або місця постійного проживання, зміну місця працевлаштування, прізвища, імені, по-батькові, та інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов`язання за цим договором, що обумовлюють основне зобов`язання, протягом трьох робочих днів з дати настання таких змін з наданням відповідних документів (у разі якщо іпотекодавцями є фізичні особи).
Позивачем  було надано до матеріалів справи світлокопії Вимоги, яка була направлена рекомендованими листами до основного боржника та іпотекодавця ОСОБА_3 про дострокове погашення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.  Доводи представників апелянта про те, що в конверті, направленому позивачем на адресу ОСОБА_3 22.03.2017 була відсутня Вимога про дострокове погашення заборгованості  за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відповідачі не отримали вказані рекомендовані листи, і вони повернулися на адресу відправника без вручення. Підстави вважати, що банк діяв всупереч власним інтересам шляхом направлення порожнього конверту, відсутні. 
Також суд першої станції припустився порушення норм матеріального права, застосувавши положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;
таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна.
В даному випадку квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у власність по Ѕ частині  на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Святошинською районної у м. Києві радою згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а отже не є придбаною за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору не передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого майна. Також судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі   від 13.06.2019 та  ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі від 14.02.2019, від 27.11.2019, зазначала, що як вона, так і ОСОБА_1 проживають не у вказаній вище квартирі, а за адресою: АДРЕСА_2 .  За вказаною адресою вона отримувала поштову кореспонденцію (а/с 66, 73, 89, 129 т. 1). Отже вказане нерухоме житлове майно не використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя і відсутні докази, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна.  
Крім того, апелянт в своїй апеляційній скарзі посилається на постанову КМ України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» та те, що вона, хвилюючись за своє здоров`я та здоров`я членів своєї сім`ї, бажаючи в майбутньому особисто бути присутньою в судовому засіданні,  просила свого представника подати до суду заяву про відкладення розгляду справи, однак суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви, що порушило її процесуальні права та обмежило її у можливості надати пояснення в судовому засіданні.
Вказані доводи колегія суддів також вважає необґрунтованими з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.  Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин. 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року»,  визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Представником позивача Мироненком О.О. було подано клопотання про відкладення розгляду справи 23.03.2020, 15.04.2020, 12.05.2020 та 06.07.2020 з посиланням на продовження карантину до 31 липня 2020 року.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року Розділ XII Прикінцевих положень ЦПК України було доповнено п. 3 (в редакції Закону № 731-IX від 18.06.2020), згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року на всій території України було встановлено карантин та заборонено відвідування закладів освіти її здобувачами і проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників). В подальшому назву постанови було змінено на підставі постанов Кабінету Міністрів України  № 215 від 16.03.2020 та № 255 від 02.04.2020 та  до постанови були внесені зміни постановами Кабінету Міністрів  України № 215 від 16.03.2020, № 239 від 25.03.2020,  № 241 від 29.03.2020,  № 242 від 20.03.2020, № 255 від 02.04.2020, № 262 від 08.04.2020№ 284 від 15.04.2020, № 291 від 22.04.2020, № 313 від 29.04.2020, № 332 від 04.05.2020, № 343 від 04.05.2020, № 377 від 14.05.2020, № 392 від 20.05.2020. Постановою Кабінету Міністрів  України  №500 від 17.06.2020 термін дії карантину було продовжено  по 31 липня 2020 року. 
Однак  обмеження, впроваджені в зв`язку з карантином, які існували станом на 07 липня 2020 року,  не перешкоджали з`явитись в судове засідання учасникам справи. Інших поважних причин, які б перешкоджали з`явитись в судове засідання, ОСОБА_4 та її представником не зазначалось.
Відповідно до п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставою для зміни судового рішення, є зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись ст. 367,  368, 376, 382  ЦПК України, суд
 
постановив: 
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від  07 липня  2020 року змінити та визначити розмір заборгованості за Кредитним договором №052-2008-009 від 09.01.2008 в сумі 109 987,54 швейцарських франків, з яких заборгованість за кредитом - 63 720,61 швейцарських франків, відсотки - 43 389,86 швейцарських франків, підвищені відсотки - 2 914,06 швейцарських франків. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року скасувати в частині застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті».
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття  і  може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку  протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено 10 листопада 2020 року. 
 
Головуючий                                                   
 
Судді